ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 лютого 2024 року
м. Київ
 
справа № 303/4847/22
провадження № 61-8664св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І.,                     Литвиненко І. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: « ОСОБА_2 № 1 ПІ-ЕЛ-СІ», Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 грудня 2022 року в складі судді: Куцкір Ю. Ю. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року і додаткову постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 червня 2023 року в складі колегії суддів: Джуги С. Д., Куштана Б. П., Мацунича М. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1                 ПІ-ЕЛ-СІ», Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання іпотеки припиненою, зняття заборони на нерухоме майно та вилучення записів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ», Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про визнання іпотеки припиненою, зняття заборони на нерухоме майно та вилучення записів.
 
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що 05 серпня                       2005 року між ним та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір                   № MKAWGK00000294, згідно з умовами якого позивач отримав кредитні кошти у розмірі 47 200,00 дол. США, строком до 04 серпня 2025 року. 
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором позивач надав в іпотеку банку домоволодіння АДРЕСА_1 (далі - домоволодіння).
 
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 17 червня 2016 року із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнено суму заборгованості у розмірі 34 099,07 дол. США.
 
06 жовтня 2020 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області на підставі зазначеного рішення було видано виконавчий лист, який було пред`явлено до виконання.
 
30 березня 2021 року головний державний виконавець Мукачівського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Хабаров В. В. на підставі пункту 9 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 63328405, припинення чинності арешту майна боржника і скасування інших заходів примусового виконання рішення. Тобто, виконавче провадження закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення суду про стягнення заборгованості. Вказана постанова про закінчення виконавчого провадження є чинною та не оскаржувалася банком.
 
16 листопада 2021 року позивач подав до АТ КБ «ПриватБанк» заяву із проханням про повернення правовстановлюючих документів та зняття обтяжень із домоволодіння, яке є предметом іпотеки, однак банк відмовив йому з посиланням на те, що за ним ще рахується заборгованість.
 
Однак, згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо спірного домоволодіння приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіною А. В. 21 березня 2007 року зареєстровано обтяження - іпотека на підставі договору купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити                          від 19 лютого 2007 року та вказано іпотекодержателем « ОСОБА_2 № 1 ПІ-ЕЛ-СІ».
 
З урахуванням наведеного, позивач просив суд:
 
- визнати іпотеку спірного домоволодіння, згідно з договором іпотеки                                         від 05 серпня 2005 року, укладеним ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», правонаступник якого є «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» (UKRAINE MORTGAGE LOAN FINANCE NO/1 PLC), посвідченим приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришковичем О. В. за реєстровим номером № 3094, такою, що припинена;
 
- зняти заборону на нерухоме майно з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження: 2541532, дата реєстрації - 28 жовтня 2005 року приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришковичем О. В.; підстава обтяження - договір іпотеки від 05 серпня 2005 року № 3094; об`єкт обтяження - спірне домоволодіння; власник - ОСОБА_1 ; додаткові дані: іпотекодержатель               АТ КБ «ПриватБанк») та виключити вказаний запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а також виключити запис з Державного реєстру іпотек (реєстраційний номер обтяження 2262866; дата реєстрації -                          21 березня 2007 року; підстава обтяження - договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити, серія та номери 351, 352, посвідчений 19 лютого 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіною А. В.; іпотекодержатель - « ОСОБА_2 № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» (UKRAINE MORTGAGE LOAN FINANCE NO/1 PLC), причина відсутності коду: особа не є громадянином України, АДРЕСА_2 (АДРЕСА_3); іпотекодавець - ОСОБА_1 ; розмір основного                 зобов`язання - 47 200,00 дол. США; строк виконання - 04 серпня 2025 року).

 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області рішенням від 14 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 задовольнив у повному обсязі.
 
Рішення суду мотивовано тим, що оскільки зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором виконано в повному обсязі, то підлягає і припиненню іпотека, яка забезпечувала вказане зобов`язання, а також вилучення записів про обтяження та іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо спірного домоволодіння.
 
Закарпатський апеляційний суд постановою від 27 квітня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишив без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 грудня 2022 року - без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а також зазначив, що позивач довів факт припинення зобов`язання за кредитним договором внаслідок його повного виконання, а тому наявні підстави для визнання зобов`язань за договором іпотеки від 05 серпня 2005 року припиненими. Суд не прийняв до уваги доводи банку про наявність заборгованості, вказавши про те, що банк у судовому порядку достроково стягнув з позивача заборгованість за кредитним договором, чим змінив строк виконання основного зобов`язання, у зв`язку з чим втратив право нараховувати передбачені кредитним договором відсотки. 
 
Закарпатський апеляційний суд додатковою постановою від 12 червня                            2023 року заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Баняса В. В. про відшкодування судових витрат на правничу допомогу - задовольнив.
 
Стягнув з «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» та АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі по 2 750,00 грн з кожного.
 
Стягуючи з відповідачів на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу, апеляційний суд виходив з того, що послуги, які надані адвокатом в суді апеляційної інстанції, узгоджуються з матеріалами справи та процесуальними діями, які вчинялись під час апеляційного провадження у цій справі, відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (дійсності та необхідності) і розумності, та є обґрунтованими.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг
 
07 червня 2023 року АТ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 грудня 2022 року і постанову Закарпатського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 вересня 2017 року в справі               № 6-2096цс16, від 07 лютого 2018 року в справі № 910/11249/17, від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (пункт 1 частини другої                  статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 червня 2016 року в справі № 303/2253/16 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , розмір якої визначений станом на  червень 2016 року,  було виконано лише у березні 2021 року, тобто більше ніж через 5 років, що свідчить про неналежне виконання позивачем своїх зобов`язань, а тому не припиняє зобов`язань сторін за укладеним кредитним договором і не може бути підставою для припинення забезпечувальних зобов`язань. 
 
Вказує на те, що внаслідок несвоєчасного виконання рішення суду за позивачем наявна заборгованість, а тому відсутні правові підстави для визнання зобов`язань за кредитним договором виконаними та задоволення позову про припинення іпотеки.
 
Також 12 липня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» через систему «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на додаткову постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 червня 2023 року у цій справі.
 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20 липня 2021 року в справі № 922/2604/20,                        від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15,  від 07 листопада 2019 року в справі № 905/1795/18, від 08 квітня 2020 року в справі № 922/2685/19.
 
Заявник не погоджується з розміром судових витрат за надану позивачу правову допомогу, оскільки такі витрати не підтверджені належними та допустимими доказами.
 
Доводи інших учасників справи
 
У вересні 2023 року та у жовтні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзиви на касаційні скарги АТ КБ «ПриватБанк», в яких вказує на те, що доводи касаційних скарг є безпідставними, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, а доводи скарг висновків суду не спростовують. Тому просить касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області                           від 14 грудня 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду                       від 27 квітня 2023 року та витребувано матеріали справи із Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на додаткову постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 червня                      2023 року.
 
Справа надійшла до Верховного Суду у вересні 2023 року.
 
Фактичні обставини, встановлені судами 
 
Суди встановили, що 05 серпня 2005 року між АТ КБ «ПриватБанк» і                   ОСОБА_1 укладено кредитний договір № МKAWGK00000294, згідно з умовами якого останній отримав кредитні кошти у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 47 200,00 дол. США, строком до 04 серпня 2025 року                 (а. с. 7, 8).
 
З метою забезпечення виконання вказаних зобов`язань за кредитним договором 05 серпня 2005 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, згідно з умовами якого останній надав в іпотеку спірне домоволодіння АДРЕСА_1 (а. с. 9, 10).
 
Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 17 червня 2016 року стягнено із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості у розмірі 34 099,07 дол. США (а. с. 11).
 
30 березня 2021 року головний державний виконавець Мукачівського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Хабаров В. В. виніс постанову про закінчення виконавчого провадження № 63328405 у зв`язку зі сплатою суми боргу в повному обсязі (а. с. 12).
 
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18 липня 2022 року № 305187062 встановлено, що власником спірного домоволодіння є ОСОБА_1 , а іпотекодержателем « ОСОБА_2 № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» (а. с. 13).
 
Відповідно до розрахунку заборгованості залишок заборгованості за кредитним договором від 05 серпня 2005 року № MKAWGK00000294 складає     75 446,85 дол. США (а. с. 71-74).
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                  2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вказаним вимогам закону.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень,  обговоривши доводи касаційних скарг, врахувавши аргументи, наведені у відзивах на касаційні скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційних скарг без задоволення  з огляду на таке.

 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Щодо касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», поданої на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 грудня 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до пункту 7 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення.
 
Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини другої статті 16 ЦК України.
 
Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Частиною першою статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
 
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).
 
Поняття іпотеки деталізує абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку», який визначає, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої                  статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України).
 
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).
 
Отже, за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання.
 
При цьому законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки оскільки іпотека, за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припинення виконанням основного зобов`язання.
 
Отже, за відсутності обґрунтованої заборгованості позичальника та вимог кредитора на момент виконання рішення суду про дострокове стягнення заборгованості та припинення у зв`язку із цим основного зобов`язання іпотека припиняється.
 
Схожі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду                      від 27 березня 2019 року в справі № 711/4556/16, від 17 квітня 2018 року в справі № 522/407/15 та постановах Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 127/26402/20, від 29 січня 2024 року в справі № 688/2994/22.
 
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Згідно із частинами першою, другою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Обставини справи, які за законом мають підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановили факт належного виконання ОСОБА_1 у повному обсязі зобов`язання за кредитним договором від 05 серпня 2005 року № MKAWGK00000294, забезпеченого іпотекою.
 
Вказані обставини підтверджуються, зокрема, постановою державного виконавця Мукачівського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції                          (м. Івано-Франківськ) Хабаров В. В. від 30 березня 2021 року, з якої вбачається, що виконавче провадження за виконавчим листом № 303/2253/16                                    від 06 жовтня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь                                  АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 05 серпня 2005 року № MKAWGK00000294 у розмірі 900 220,56 грн закінчено на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв`язку зі сплатою коштів в повному обсязі.
 
Ураховуючи повну сплату позивачем заборгованості за кредитним договором 05 серпня 2005 року № MKAWGK00000294, стягненої з нього за рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 червня                  2016 року в справі № 303/2253/16, що підтверджується належними та допустимими доказами, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про припинення зобов`язання за іпотечним договором від 05 серпня 2005 року, укладеним між сторонами.
 
Також колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог в частині зняття обтяжень спірного майна та виключення відповідних записів з державних реєстрів, у зв`язку з тим, що  належне виконання основного зобов`язання припиняє іпотеку й обтяження нерухомого майна, що є предметом іпотеки.
 
Колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги про наявність заборгованості за кредитним договором у зв`язку з несвоєчасним виконанням ОСОБА_1 рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 червня 2016 року в справі № 303/2253/16 з огляду на таке.
 
За змістом статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання процентів від суми позики у розмірі та порядку встановленому договором або на рівні облікової ставки НБУ, якщо інше не встановлено договором.
 
Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
 
За змістом статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.
 
У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами -  стаття  1048 ЦК України), що підлягає сплаті.
 
Отже, у випадку пред`явлення вимоги про дострокове повне повернення позики та належних кредитору процентів вважається, що строк договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі                    № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
 
Отже, АТ КБ «ПриватБанк», звернувшись до суду із позовом до ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором                                 від 05 серпня 2005 року № MKAWGK00000294, змінило порядок і строк виконання кредитного договору, а тому втратило право нараховувати передбачені договором проценти.
 
Як встановлено судами та не спростовано позивачем, банк не звертався до боржника із позовом про стягнення процентів за порушення грошового зобов`язання на підставі статті 625 ЦК України.
 
У зв`язку з чим доводи банку про наявність заборгованості є безпідставними.
 
Верховний Cуд звертає увагу на те, що визнання припиненою іпотеки за іпотечним договором не позбавляє кредитора права на отримання сум, визначених статтею 625 ЦК України, оскільки ці правовідносини та зобов`язання продовжують існувати в силу законодавства України, а не договору, тоді як договірні зобов`язання між сторонами припинені, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16.
 
Доводи касаційної скарги про незастосування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду України, висловлених у постанові від 27 вересня 2017 року в справі № 6-2096цс16, не заслуговують на увагу, оскільки зазначена правова позиція частково є неактуальною, у зв`язку із прийняттям 04 липня 2018 року Великою Палатою Верховного Суду постанови у справі                                              № 310/11534/13 (провадження 14-154цс18), тому не могла бути застосована судами.
 
Посилання в касаційній скарзі на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, не може бути прийнято до уваги, оскільки висновки у зазначеній справі не суперечать висновкам, зробленим судами під час розгляду цієї справи.
 
Посилання в касаційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 07 лютого 2018 року в справі № 910/11249/17 та на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15, також не можуть бути прийнятті колегією суддів до уваги з огляду на таке.
 
Оскільки врахуванню підлягають висновки в справах у подібних правовідносинах, Верховний Суд аналізує наведені заявником як приклади на предмет подібності рішення Верховного Суду до обставин розглядуваної справи.
 
Критерії оцінки відносин на предмет подібності сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі                                             № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20). За такими критеріями суд касаційної інстанції визначає подібність правовідносин з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
 
Так, у справі № 910/11249/17 розглядався позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегапром» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетично-збагачувальний комплекс «Донбасвуглепереробка», Публічного акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів» про стягнення на підставі статті 625 ЦК України 22 247 906,19 грн, у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення у справі № 910/2114/16. У цій справі Верховний Суд скасував оскаржені судові рішення, а справу передав на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, оскільки судами не було розглянуто по суті позовні вимоги щодо одного з відповідачів. Отже, Верховним Судом у постанові від 07 лютого 2018 року не було сформовано правового висновку.
 
У справі № 522/1528/15 предметом позову є визнання договору поруки припиненим та визнання договору поруки частково недійсним.
 
Отже, висновки щодо застосування норм права, що містяться у вказаних постановах Верховного Суду, на які послався заявник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається, має місце різне матеріально-правове регулювання правовідносин, а обставини, встановлені судами в цій справі, суттєво відрізняються від обставин, встановлених у зазначених вище справах.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, не впливають на правильність висновків судів, містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів з наданням таким фактам відповідної правової оцінки.
 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України оскаржувані судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено і заявник такі не вказує.
 
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
 
Щодо касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» на додаткову постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 червня 2023 року
 
Додатковою постановою  Закарпатського апеляційного суду від 12 червня 2023 року стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» та «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ» на користь ОСОБА_1  судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі по 2 750,00 грн з кожного.
 
Ухвалюючи таке рішення, суд виходив з того, що заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом цієї справи, відповідають обсягу наданих послуг та виконаних робіт, у тому числі з урахуванням участі в судових засіданнях у межах дії договору, розмір витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмету спору.
 
Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.
 
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
 
Згідно з положеннями частин першої - п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
 
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
 
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг).
 
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату цих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
 
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, акту виконаних робіт, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
 
Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої                        статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
 
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
 
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
 
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
 
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції стороною позивача надано:
 
- договір про надання правничої (правової) допомоги від 27 лютого 2023 року, укладений між Адвокатського об`єднанням «НВ Траст Компані» Баняс В. В. та Хлипнячем М. О. (а. с. 166-168);
 
- додаткову угоду № 1 від 03 березня 2023 року до договору про надання правничої (правової) допомоги (а. с. 169);
 
- акт приймання-передачі наданих послуг від 01 травня 2023 року (а. с. 170);
 
- квитанції від 03 березня 2023 року № 193849618 на суму 4 000,00 грн та                              від 28 квітня 2023 року на суму 1 500,00 грн (а. с. 171, 172);
 
- доказ надсилання заяви про відшкодування судових витрат на правничу допомогу іншим учасникам справи (а. с. 174).
 
Вирішуючи питання про стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 500,00 грн, суд апеляційної інстанції дослідив надані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, урахував вимоги статті 137 ЦПК України та дійшов обґрунтованого висновку, що такі витрати підтверджуються документально, є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат.
 
Доводи касаційної скарги про безпідставне стягнення апеляційним судом витрат на правову допомогу, оскільки такі витрати не підтверджені належними та допустимими доказами, не може бути взято колегією суддів до уваги та спростовуються матеріалами справи.
 
Доводи касаційної скарги банку про те, що суд апеляційної інстанції не врахував 
висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20 липня 2021 року в справі № 922/2604/20, від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15,                                    від 07 листопада 2019 року в справі № 905/1795/18, від 08 квітня 2020 року в справі № 922/2685/19, щодо загального порядку доведення сторонами справи судових витрат на правову допомогу і критеріїв оцінки таких доказів судами є необґрунтованими, з огляду на те, що висновки, наведені у вказаних постановах суду касаційної інстанції та на які посилається заявник у касаційній скарзі, не суперечать висновкам, наведеним в оскаржуваній додатковій постанові апеляційного суду.
 
Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника з встановленими судом апеляційної інстанції обставинами справи, законність та обґрунтованість яких доводами касаційної скарги не спростована.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
 
Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області                                       від 14 грудня 2022 року, постанову Закарпатського апеляційного суду                           від 27 квітня 2023 року та додаткову постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 червня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                       Є. В. Петров
 
            А. І. Грушицький 
                                                                                                
І. В. Литвиненко