ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                  
 
19 лютого 2024 року
 
м. Київ
 
справа № 201/1719/17
провадження № 61-11906св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Національний Банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, яка подана представником ОСОБА_2, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 липня 2023 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі -                                   ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), яке змінило найменування на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк), треті особи: Національний банк України (далі - НБУ), Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), про розірвання договорів, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що між ним та                                   ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено ряд договорів депозитних вкладів та карткових рахунків: 
1) 24 листопада 2014 року № SAMDNWFD0070378711401, вклад «Стандарт» на 12 місяців на суму 55 900,00 дол. США. Договір продовжувався строком до 30 листопада 2017 року включно, зі сплатою 5,7 % річних. Станом на 19 грудня 2016 року залишок коштів становив 55 900,00 дол. США; 
2) 25 серпня 2016 року № SAMDNWFD0071278147101, вклад «Стандарт» строковий на 12 місяців на суму 600 000,00 дол. США, строком до 25 серпня 2017 року включно, зі сплатою 8 % річних. Станом на 19 грудня 2016 року залишок становив 600 000,00 дол. США; 
3) 09 вересня 2016 року № SAMDNWFD0071295121301 вклад «Стандарт» строковий на 12 місяців на суму 252 133,33 дол. США строком до 09 вересня 2017 року включно, зі сплатою 9 % річних. Станом на 19 грудня 2016 року залишок становив 252 133,33 дол. США; 
4) 09 вересня 2016 року № SAMDNWFD0071295085001 вклад «Стандарт» строковий на 12 місяців, на суму 260 000,00 дол. США, строком до 09 вересня 2017 року включно, зі сплатою 9,5 % річних. Станом на 19 грудня 2016 року залишок становив 260 000,00 дол. США; 
5) 09 вересня 2016 року № SAMDNWFD0071295096701 вклад «Стандарт» строковий на 12 місяців на суму 293 791,41 дол. США, строком до 09 вересня 2017 року включно, зі сплатою 9,5 % річних. Станом на 19 грудня 2016 року залишок становив 293 791,41 дол. США; 
6) 03 листопада 2016 року № SAMDNWFD0071370505601 вклад «Стандарт» строковий на 12 місяців на суму 2 790 000,00 грн, строком до 03 листопада 2017 року включно, зі сплатою 19% річних, станом на 19 грудня 2016 року залишок становив 2 790 000,00 грн. 
Також у нього були наявні кошти на картках/рахунках у ПАТ КБ «ПриватБанк». Свої зобов'язання відповідач виконував належно.
Зазначав, що 22 грудня 2016 року при перегляді рахунків у «Приват24» йому стало відомо про списання відповідачем коштів за вказаними договорами та рахунками згідно з наказом № 44 від 21 грудня 2016 року. Повідомлення про списання                  банк йому не надсилав. 
Списані кошти: 
1) за договором від 24 листопада 2014 року № SAMDNWFD0070378711401 - 55 900,00 дол. США; 2) за договором від 25 серпня 2016 року                                              № SAMDNWFD0071278147101 - 600 000,00 дол. США; 3) за договором                             від 09 вересня 2016 року № SAMDNWFD0071295121301 - 252 133,33 дол. США;               4) за договором від 09 вересня 2016 року № SAMDNWFD0071295085001 - 260 000,00 дол. США; 5) за договором від 09 вересня 2016 року                                                 № SAMDNWFD0071295096701 - 293 791,41 дол. США; 6) за договором                                від 03 листопада 2016 року № SAMDNWFD0071370505601 - 2 790 000,00 грн; 
за картками/рахунками: 1) № НОМЕР_9 - 544,1 грн;                                        2) № НОМЕР_10 (зарплатна) - 1 030,32 грн, залишок 26 888,00 грн (заблоковано); 3) № НОМЕР_2 - 61,15 грн; 4) № НОМЕР_11 -         41,45 грн; 5) № НОМЕР_12 - 639,69 грн, після операції на рахунку -               144,33 грн; 6) № НОМЕР_13 - 8,82 дол. США; 7) № НОМЕР_18 -                  2,37 грн; 8) № НОМЕР_15 - 1,81 дол. США; 9) № НОМЕР_16 - 1,02 грн; 10) № НОМЕР_17 - 0,33 євро. 
16 січня 2017 року він звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів на рахунки та надання документів. Кошти на рахунки банк не повернув відповідь на його звернення не надав.
Вказував, що допускає те, що списання належних йому грошових коштів мало місце внаслідок прийняття рішень органами державної влади.
Так, 18 грудня 2016 року НБУ прийнято рішення № 498-рш/БТ, яким                                 ПАТ КБ «ПриватБанк» визнано неплатоспроможним; 
18 грудня 2016 року Кабінетом Міністрів України (далі - КМУ) прийнято постанову № 961 «Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи», згідно з якою прийнято пропозицію НБУ про виведення ПАТ КБ «ПриватБанк» з ринку за участі держави в особі Міністерства фінансів України та продаж його акцій за 1 грн; 
18 грудня 2016 року Фондом прийнято рішення № 2859 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ КБ «ПриватБанк» з 19 грудня 2016 року строком на 1 місяць, призначено уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації ОСОБА_7, делеговано повноваження тимчасового адміністратора та органів управління банку. ОСОБА_6 делеговано повноваження тимчасового адміністратора, крім органів управління. 
Згідно з наказом № 22 від 20 грудня 2016 року «Про заборону видаткових операцій з рахунків пов'язаних осіб» заборонено з 20 грудня 2016 року здійснювати у банку будь-які видаткові операції з рахунків пов'язаних осіб та клієнтів банку відповідно до додатків до наказу; 
Наказом № 44 від 21 грудня 2016 року «Про перерахування коштів пов'язаних осіб» банку доручено здійснити операції з розблокування рахунків та перерахувати кошти пов'язаних осіб відповідно до додатків до наказу;
Наказом № 50 від 21 грудня 2016 року «Про розблокування рахунків та перерахування коштів пов'язаних осіб» вказано про розблокування всіх перелічених у наказі № 44 від 21 грудня 2016 року рахунків, включаючи рахунки, обтяжені майновими правами третіх осіб. 
У наказі міститься посилання на рішення Фонду № 2886 від 19 грудня 2016 року «Про визнання нікчемними правочинів щодо обтяження грошових зобов'язань  ПАТ КБ «ПриватБанк» перед пов'язаними особами».
Посилаючись на те, що 20 грудня 2016 року позивач повідомляв банк про обтяження за спірними договорами банківських вкладів та про те, що не є пов'язаною з банком особою, тобто у цьому випадку мав місце помилковий переказ його коштів з вини банку, а відповідач безпідставно не повернув кошти на рахунки відповідно до статті 32.3.2. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», наказ № 44 від 21 грудня 2016 року не міг для банку бути підставою для списання його коштів, були відсутні підстави для списання згідно зі статтею 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у ОСОБА_7 як уповноваженої особи Фонду були відсутні повноваження розпоряджатися необтяженими грошовими зобов'язаннями та по суті відбулася конфіскація належного йому майна, ОСОБА_1 просив суд ухвалити рішення, яким згідно із статтею 1058 ЦК України, частиною другою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» розірвати спірні договори за картками/рахунками та стягнути з банку на його користь всього 1 461 835,37 дол. США, 2 819 208,1 грн, 0,33 євро та моральну шкоду в розмірі 4 131 202,49 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада                   2017 року у складі судді Ткаченко Н. В. частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 
Розірвано договори, укладені між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1:                             1) за договором від 24 листопада 2014 року № SAMDNWFD0070378711401;                    2) за договором від 25 серпня 2016 року № SAMDNWFD0071278147101;                              3) за договором від 09 вересня 2016 року № SAMDNWFD0071295121301;                               4) за договором від 09 вересня 2016 року № SAMDNWFD0071295085001;                              5) за договором від 09 вересня 2016 року № SAMDNWFD0071295096701;                               6) за договором від 03 листопада 2016 року № SAMDNWFD0071370505601.
За картками/рахунками: 1) № НОМЕР_9; 2) № НОМЕР_10 (зарплатна); 3) № НОМЕР_2; 4) № НОМЕР_11;                                                  5) № НОМЕР_12; 6) № НОМЕР_13; 7) № НОМЕР_18;                                8) № НОМЕР_15; 9) № НОМЕР_16; 10) № НОМЕР_17.
Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 461 835,37 дол. США, 2 819 208,1 грн та 0, 33 євро.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що меморіальні ордери, на підставі яких здійснено списання ПАТ КБ «ПриватБанк» коштів з рахунків позивача, оформлені на паперових носіях відповідачем, ініціатором списання теж був ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі власного наказу  від 21 грудня 2016 року № 44. Разом із тим, у наказі відсутнє посилання про здійснення списання коштів з рахунків клієнтів на підставі договорів про придбання акцій, що укладались уповноваженими представниками Фонду від імені пов'язаних осіб та від імені ПАТ КБ «ПриватБанк» згідно з повноваженнями, передбаченими статтею 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відсутнє і посилання на договір про придбання акцій у меморіальних ордерах, тоді як відсутність списання коштів з рахунків позивача за договором про придбання від його імені акцій підтверджено розходженнями фактично списаних сум та суми, на яку були придбані акції додаткової емісії банку. У вказаному наказі, меморіальних ордерах, витягах за рахунками також відсутнє посилання на здійснення списання коштів на підставі статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Суд вказав, що абзац 7 частини шостої статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким передбачено право Фонду розпоряджатися необтяженими грошовими зобов'язаннями банку перед пов'язаними особами, а також необтяженими грошовими зобов'язаннями перед фізичними і юридичними особами, що не пов'язані з банком, суперечить статті 41 Конституції України і не міг бути застосований, оскільки постановою від 18 грудня 2016 року № 961 КМУ визначено відчуження пакету акцій банку за одну гривню, а тому вважав наявними обставини безоплатного вилучення майна позивача державою, що є тотожним конфіскації майна та могло бути за статтею 41 Конституції України застосовано виключно на підставі судового рішення.
Місцевий суд зауважив, що відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. З цих підстав договір придбання акцій від 20 грудня 2016 року № 88 /2016 у зв'язку з порушенням при його підписанні конституційних прав і свобод позивача, а саме права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України, - незаконним заволодіння майном, суд вважав нікчемним згідно із частинами першою, другою статті 228 228 ЦК України і визнання його недійсним за частиною другою статті 215 ЦК України не вимагається.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 321, 353 ЦК України і вважав нікчемним договір про придбання акцій, укладений від імені позивача Фондом відповідно до частини першої статті 228 ЦК України, адже цей договір порушує публічний порядок, спрямований на порушення конституційних прав і свобод позивача, оскільки мало місце незаконне заволодіння майном позивача і порушення конституційної гарантії права власності.
Суд також виснував про наявність помилкового переказу коштів з рахунків позивача з тих підстав, що кошти ПАТ КБ «ПриватБанк» були списані неправомірно, оскільки правові підстави вважати позивача пов'язаною з банком особою відсутні, а Фондом не надано докази на підтвердження того, що рішення Фонду при визначенні переліку пов'язаних осіб, чиї кошти підлягали конвертації у капітал банку, приймалося на підставі рішення НБУ від 13 грудня 2016 року № 105. Таким чином, при виконанні наказу тимчасової адміністрації ПАТ КБ «ПриватБанк» від 21 грудня 2016 року № 44 та здійсненні переказів коштів працівники банку не використовували і не брали до уваги як перелік пов'язаних осіб, що був наявний у банку, так і рішення НБУ від 13 грудня 2016 року № 105, а керувалися виключно переліком осіб за додатком № 2 до вказаного наказу.
Відмовляючи в частині задоволення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, місцевий суд вказав, що стягнення моральної шкоди не передбачено умовами договорів та спеціальним Законом України «Про банки і банківську діяльність». 
Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2017 року стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судові витрати у розмірі 8 000,00 грн.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Рішення місцевого суду оскаржено в апеляційному порядку НБУ та                                     ПАТ КБ «ПриватБанк».
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 липня 2023 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції помилково виснував про те, що договір про придбання акцій від 20 грудня 2016 року                             № 88/2016 є нікчемним. Апеляційний суд з врахуванням обставин справи, дійшов висновку, що договір про придбання акцій не є нікчемним, оскільки його укладено на підставі частини шостої статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Списання грошових коштів з рахунків позивача здійснено уповноваженою особою Фонду від імені ОСОБА_1 як його представником за наявності для цього відповідної правової підстави, якою є договір про придбання акцій, укладений на виконання вимог закону, що не суперечить йому.
Договір про придбання акцій від 20 грудня 2016 року № 88/2016 є дійсним, чинним та таким, що породжує визначені його умовами правові наслідки, оскільки судові рішення про визнання цього договору недійсним відсутні. АТ КБ «ПриватБанк» на підставі зазначеного договору став власником усіх прав, що виникають із договорів депозитних вкладів та карткових рахунків, тобто набув прав кредитора у цих зобов'язаннях. 
Отже, правовими наслідками укладення договору про придбання акцій                              від 20 грудня 2016 року № 88/2016 є припинення зобов'язань за договорами депозитних вкладів та карткових рахунків, що виключає можливість задоволення вимог про стягнення грошових коштів з банку.
Суд апеляційної інстанції також зазначив, що у цій справі суд першої інстанції помилково не врахував, що ОСОБА_1 не пред'являв позовні вимоги, обґрунтовуючи їх доводами про незаконність рішення Комісії НБУ від 13 грудня 2016 року № 105 про визнання його пов'язаною з банком особою та доводами про недійсність договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року № 88/2016, а також не спростував презумпцію правомірності правочину, що свідчить про те, що правова підстава, яка слугувала подальшому списанню коштів із рахунків ОСОБА_1, є чинною, а тому позовні вимоги до АТ КБ «ПриватБанк» є передчасними та недоведеними.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У серпні 2023 року представник ОСОБА_1 - Скирда В. Є. подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 липня              2023 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом повно і всебічно не з'ясовано обставини справи, а рішення у справі ухвалено апеляційним судом без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду                       від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18, від 03 травня 2022 року у справі         № 363/4124/15-ц, від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц та постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 201/2485/17.
Суду не надано доказів на підтвердження того, ОСОБА_1 є особою, пов'язаною з АТ КБ «ПриватБанк».
Апеляційний суд під час перегляду справи врахував нові докази, надані відповідачами, які не були подані до суду першої інстанції.
Крім того, заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), зокрема, щодо застосування положень статті 52 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та частини 4 розділу 2 Положення про визначення пов'язаних із банком осіб, затвердженого постановою Правління НБУ від 12 травня 2015 року № 315, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. 
 
Провадження у суді касаційної інстанції
28 вересня 2023 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою. 
Підставами відкриття касаційного провадження є пункти 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
У січні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Доводи відзивів на касаційну скаргу 
ПАТ КБ «ПриватБанк» та НБУ у відзивах на касаційну скаргу вказують на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просять касаційну скаргу залишити без задоволення.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладені договори депозитних вкладів, які станом на 19 грудня 2016 року були чинними, виконувалися та строк виконання зобов'язань за ними не настав:
1) 24 листопада 2014 року № SAMDNWFD0070378711401 вклад «Стандарт» на 12 місяців, на суму 55 900,00 дол. США, договір продовжувався строком до 30 листопада 2017 року включно, зі сплатою 5,7% річних (проценти за вкладом зараховуються на картку № НОМЕР_1 по закінченню кожного місяця, вклад зараховано на особовий рахунок № НОМЕР_7); станом на 01 грудня 2016 року залишок коштів на вкладі становив 55 900,00 дол. США;
2) 25 серпня 2016 року № SAMDNWFD0071278147101 вклад «Стандарт» строковий на 12 місяців, на суму 600 000,00 дол. США, строком до 25 серпня 2017 року включно, зі сплатою 8% річних (проценти за вкладом зараховуються на картку              № НОМЕР_1 по закінченню кожного місяця, вклад зараховано на особовий рахунок № НОМЕР_6); станом на 19 грудня 2016 року залишок коштів на вкладі становив 600 000,00 дол. США;
3) 09 вересня 2016 року № SAMDNWFD0071295121301 вклад «Стандарт» строковий на 12 місяців, на суму 252 133,33 дол. США, строком до 09 вересня 2017 року включно, зі сплатою 9% річних (проценти за вкладом зараховуються на картку            № НОМЕР_1 по закінченню кожного місяця, вклад зараховано на особовий рахунок № НОМЕР_8); станом на 19 грудня 2016 року залишок коштів на вкладі становив 252 133,33 дол. США;
4) 09 вересня 2016 року № SAMDNWFD0071295085001 вклад «Стандарт» строковий на 12 місяців, на суму 260 000,00 дол. США, строком до 09 вересня 2017 року включно, зі сплатою 9,5% річних (проценти за вкладом зараховуються на картку  № НОМЕР_1 по закінченню кожного місяця, вклад зараховано на особовий рахунок № НОМЕР_5); станом на 19 грудня 2016 року залишок коштів на вкладі становив 260 000,00 дол. США;
5) 09 вересня 2016 року № SAMDNWFD0071295096701 вклад «Стандарт» строковий на 12 місяців, на суму 293 791,41 дол. США, строком до 09 вересня 2017 року включно, зі сплатою 9,5% річних (проценти за вкладом зараховуються на картку  № НОМЕР_1 по закінченню кожного місяця, вклад зараховано на особовий рахунок № НОМЕР_4); станом на 19 грудня 2016 року залишок коштів на вкладі становив 293 791,41 дол. США;
6) 03 листопада 2016 року № SAMDNWFD0071370505601 вклад «Стандарт» строковий на 12 місяців, на суму 2 790 000,00 грн, строком до 03 листопада 2017 року включно, зі сплатою 19% річних (проценти за вкладом зараховуються на картку № НОМЕР_2 по закінченню кожного місяця, вклад зараховано на особовий рахунок № НОМЕР_3); станом на 19 грудня 2016 року залишок коштів на вкладі становив 2 790 000,00 грн.
Також у позивача були розміщені кошти на картках/рахунках у ПАТ КБ «ПриватБанк».
Відповідно до умов спірних договорів строк виконання зобов'язань за ними станом на 22 грудня 2016 року не настав.
22 грудня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснило списання коштів               ОСОБА_1: 
1) за договором від 24 листопада 2014 року № SAMDNWFD0070378711401 - 55 900,00 дол. США; 
2) за договором від 25 серпня 2016 року № SAMDNWFD0071278147101 - 600 000 дол. США; 
3) за договором від 09 вересня 2016 року № SAMDNWFD0071295121301 - 252 133,33 дол. США; 
4) за договором від 09 вересня 2016 року № SAMDNWFD0071295085001 -               260 000 дол. США; 
5) за договором від 09 вересня 2016 року № SAMDNWFD0071295096701 - 293 791,41 дол. США; 
6) за договором від 03 листопада 2016 року № SAMDNWFD0071370505601 -                    2 790 000,00 грн; 
за картками/рахунками: 
1) № НОМЕР_9 - 544,1 грн; 
2) № НОМЕР_10 (зарплатна) - 1030,32 грн, залишок 26 888,00 грн (заблоковано); 
3) № НОМЕР_2 - 61,15 грн; 
4) № НОМЕР_11 - 41,45 грн; 
5) № НОМЕР_12 - 639,69 грн, після операції на рахунку - 144,33 грн; 
6) № НОМЕР_13 - 8,82 дол. США; 
7) НОМЕР_14 - 2,37 грн; 
8) № НОМЕР_15 - 1,81 дол. США; 
9) № НОМЕР_16 - 1,02 грн; 
10) № НОМЕР_17 - 0,33 євро.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2017 року про забезпечення доказів від Слідчого відділу Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області були витребувані документи та на її виконання надійшли копії меморіальних ордерів, вилучені в ПАТ КБ «ПриватБанк» у кримінальному провадженні № 12017040030000033, на підставі яких здійснювалось списання коштів з рахунків ОСОБА_1, у тому числі за спірними договорами депозитних вкладів                           (т. 2, а. с. 23-29): 
1) меморіальний ордер № 10 від 21 грудня 2016 року - списано 1,02 грн за рахунком № НОМЕР_16; 
2) меморіальний ордер № 14 від 21 грудня 2016 року - списано 2,37 грн за рахунком № НОМЕР_18; 
3) меморіальний ордер № 19 від 21 грудня 2016 року на суму 46,48 грн - списано 41,45 грн за рахунком № НОМЕР_11; 
4) меморіальний ордер № 43 від 21 грудня 2016 року - списано 544,10 грн за рахунком № НОМЕР_9; 
5) меморіальний ордер № 108 від 21 грудня 2016 року на суму 20 130,32 грн, списано 1 030,32 грн за рахунком № НОМЕР_10 (зарплатна); 
6) меморіальний ордер № 110 від 21 грудня 2016 року - на суму 21 961,15 грн, списано 61,15 грн за рахунком № НОМЕР_2; 
7) меморіальний ордер № 168 від 21 грудня 2016 року - списано 2 790 000 грн за договором від 03 листопада 2016 року, № SAMDNWFD0071370505601; 
8) меморіальний ордер № 186 від 21 грудня 2016 року - списано 1,81 за рахунком № НОМЕР_15; 
9) меморіальний ордер № 193 від 21 грудня 2016 року - списано 8,82 дол. США за рахунком № НОМЕР_13; 
10) меморіальний ордер № 267 від 21 грудня 2016 року - списано 55 900,00 дол. США за договором № SAMDNWFD0070378711401; 
11) меморіальний ордер № 294 від 21 грудня 2016 року - списано                        252 133,33 дол. США за договором № SAMDNWFD0071295121301; 
12) меморіальний ордер № 295 від 21 грудня 2016 року - списано 260 000 дол. США за договором № SAMDNWFD0071295085001; 
13) меморіальний ордер № 310 від 21 грудня 2016 року - списано 0,33 євро за рахунком № НОМЕР_17; 
14) меморіальний ордер № 296 від 21 грудня 2016 року - списано               291 791,41 дол. США за договором № SAMDNWFD0071295096701; 
15) меморіальний ордер № 298 від 21 грудня 2016 року - списано 600 000 дол. США за договором № SAMDNWFD0071278147101.
Згідно з протоколами допитів свідків ОСОБА_3, керівника департаменту підтримки банківських систем ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_4, заступника керівника департаменту зі супроводження банківських систем, ОСОБА_5, керівника напряму «Інформаційні технології», наданих на виконання ухвали суду від 22 вересня 2017 року про забезпечення доказів Слідчим відділом Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, 21 грудня 2016 року їх ознайомлено з наказом № 44 від 21 грудня 2016 року і додатком № 2 до наказу, покладено обов'язок здійснити операції з перерахування коштів із рахунків осіб, визначених у цьому додатку                    (т. 2, а. с. 30-50).
Меморіальні ордери на списання були підписані ОСОБА_7 як уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації                       ПАТ КБ «ПриватБанк».
Рішенням Правління НБУ від 18 грудня 2016 року № 498-рш/БТ                                         ПАТ КБ «ПриватБанк» віднесено до категорії неплатоспроможних.
18 грудня 2016 року КМУ прийнято постанову № 961 «Про деякі питання забезпечення фінансової стабільності системи», якою прийнято пропозицію НБУ щодо участі держави в особі Міністерства фінансів України (далі - Мінфін) у виведенні з ринку ПАТ КБ «ПриватБанк».
18 грудня 2016 року виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 2859 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «ПриватБанк» та делегування повноважень тимчасової адміністрації банку», яким розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації. Повноваження тимчасової адміністрації делеговано ОСОБА_7
Рішенням № 105 від 13 грудня 2016 року Комісія з питань визначення пов'язаних із банками осіб і перевірки операцій банків з такими особами НБУ (далі - Комісія НБУ) визнала ОСОБА_1 пов'язаною з ПАТ КБ «ПриватБанк» особою за ознаками пов'язаної з банком особою відповідно до статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність».
20 грудня 2016 року виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 2887 «Про погодження умов придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку ПАТ КБ «ПриватБанк», яким погоджено умови договорів про придбання акцій додаткової емісії від імені пов'язаних осіб неплатоспроможного банку.
Також цим рішенням доручено уповноваженій особі Фонду ОСОБА_6 укласти договори про придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного                            ПАТ КБ «ПриватБанк» від імені набувачів - пов'язаних осіб неплатоспроможного банку, а також надано ОСОБА_6 право підписувати договори про придбання акцій додаткової емісії від імені набувачів - пов'язаних з банком осіб.
20 грудня 2016 року тимчасовою адміністрацією ПАТ КБ «ПриватБанк» видано наказ № 22 «Про заборону видаткових операцій з рахунків пов'язаних осіб», яким заборонено здійснювати будь-які видаткові банківські операції - безготівкові та готівкові, з рахунків пов'язаних осіб банку та клієнтів банку.
21 грудня 2016 року тимчасовою адміністрацією ПАТ КБ «ПриватБанк» видано наказ № 44 «Про перерахування коштів пов'язаних осіб», яким розблоковано рахунки пов'язаних з банком осіб і перераховано на придбання акцій додаткової емісії.
На виконання норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і прийнятих КМУ та НБУ рішень Фондом укладено договори про придбання акцій додаткової емісії ПАТ КБ «ПриватБанк».
20 грудня 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», в особі уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію у банку, та ОСОБА_1, від імені якого діяла уповноважена особа Фонду ОСОБА_6, укладено договір про придбання акцій № 88/2016, за умовами якого банк передав, а позивач придбав акції додаткової емісії ПАТ КБ «ПриватБанк». На виконання цього договору між сторонами підписано акт приймання-передавання.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення 
від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов'язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об'єктивності з'ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з'ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.
Усебічне, повне та об'єктивне з'ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Відповідно до статей 12,  81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
У справі, що переглядається, позивач просив суд розірвати спірні договори за картками/рахунками, а також стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь                  1 461 835,37 дол. США, 2 819 208,1 грн, 0,33 євро незаконно списаних з депозитних та карткових рахунків коштів та 4 131 202,49 грн у відшкодування моральної шкоди.
За законодавством України обов'язок доведення протиправності поведінки заподіювача, факту наявності збитків та їх розміру, а також причинно-наслідковий зв'язку між правопорушенням і збитками, існування вини відповідача у їх завданні, покладається на позивача.
Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (згідно із частиною другою статті 321 ЦК України).
За частиною другою статті 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Частина друга статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про Національний банк України» НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.
Частиною третьою статті 55 Закону України «Про Національний банк України» передбачено, що НБУ здійснює постійний нагляд за дотриманням банками, їх підрозділами, афілійованими та спорідненими особами банків на території України та за кордоном, банківськими групами, представництвами та філіями іноземних банків в Україні, а також іншими юридичними та фізичними особами банківського законодавства, нормативно-правових актів НБУ і економічних нормативів.                НБУ не здійснює перевірок і ревізій фінансово-господарської діяльності осіб, зазначених у цій статті.
Згідно з частиною першою статті 61 Закону України «Про Національний банк України» НБУ здійснює державне регулювання діяльності банків у формах, визначених Законом України «Про банки і банківську діяльність», як безпосередньо, так і через створений ним орган банківського нагляду.
 
Щодо визнання особи пов'язаною з банком
Відповідно до частин першої-четвертої статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, для цілей цього Закону пов'язаними з банком особами є: 1) контролери банку; 2) особи, які мають істотну участь у банку, та особи, через яких ці особи здійснюють опосередковане володіння істотною участю у банку; 3) керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів банку;              4) споріднені та афілійовані особи банку, у тому числі учасники банківської групи; 5) особи, які мають істотну участь у споріднених та афілійованих особах банку; 6) керівники юридичних осіб та керівники банків, які є спорідненими та афілійованими особами банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів цих осіб; 7) асоційовані особи фізичних осіб, зазначених у пунктах 1-6 цієї частини; 8) юридичні особи, в яких фізичні особи, зазначені в цій частині,           є керівниками або власниками істотної участі; 9) будь-яка особа, через яку проводиться операція в інтересах осіб, зазначених у цій частині, та на яку здійснюють вплив під час проведення такої операції особи, зазначені в цій частині, через трудові, цивільні та інші відносини.
Банк зобов'язаний подавати НБУ інформацію про пов'язаних із банком осіб у порядку, встановленому нормативно-правовими актами НБУ.
НБУ під час здійснення банківського нагляду має право визначати пов'язаними з банком особами фізичних та юридичних осіб, зазначених у пунктах 1-9 частини першої цієї статті, за наявності ознак, визначених у нормативно-правових актах НБУ, з урахуванням характеру взаємовідносин, операцій та наявності інших зв'язків із банком. Про таке рішення НБУ не пізніше наступного робочого дня повідомляє відповідний банк. У такому разі особа вважається пов'язаною з банком, якщо банк протягом 15 робочих днів із дня отримання повідомлення НБУ про визначення особи пов'язаною з банком не доведе протилежного.
Особа, визначена рішенням НБУ пов'язаною з банком особою, чи такий банк можуть оскаржити в установленому законом порядку рішення НБУ про визначення особи пов'язаною з банком особою, а в разі притягнення такої особи до передбаченої законом відповідальності - оспорити підстави рішення НБУ про її визначення пов'язаною з банком особою.
Главою 2 Розділу ІІ Положення про визначення пов'язаних із банком осіб, затвердженого постановою Правління НБУ від 12 травня 2015 року № 315, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, врегульовано порядок визначення НБУ пов'язаних із банком осіб, згідно з яким: НБУ може визначати пов'язаною із банком особу відповідно до вимог статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» із застосуванням зокрема ознак, зазначених у главі 3 цього розділу. НБУ може визначати пов'язаною з банком особу, використовуючи одну або декілька ознак одночасно. Рішення про визначення юридичних або фізичних осіб пов'язаними з банком особами приймає Комісія з питань визначення пов'язаних із банком осіб і перевірки операцій банків із такими особами.                     НБУ приймає рішення про визначення юридичної або фізичної особи пов'язаною з банком особою кожного разу, коли НБУ виявляє підстави для цього. Визначення особи непов'язаною з банком не перешкоджає наступному визначенню такої особи пов'язаною, якщо для цього виникають підстави. НБУ не пізніше наступного робочого дня після прийняття рішення про визначення особи (осіб) пов'язаною з банком засобами електронного зв'язку доводить його до відома банку або надсилає його в письмовій формі. Особа вважається пов'язаною з банком, якщо банк протягом 15 робочих днів із дня отримання такого повідомлення НБУ про визначення пов'язаною з банком особи не доведе протилежного.
У справі, що переглядається, 13 грудня 2016 року Комісія НБУ ухвалила рішення              № 105 «Про визначення осіб, пов'язаними з ПАТ КБ «ПриватБанк», яким ОСОБА_1 визнано пов'язаною особою з ПАТ КБ «ПриватБанк», номер ознаки пов'язаної особи 526 (керівники юридичних осіб та керівники банків, які є спорідненими та афілійованими особами банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів цих осіб).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 826/20221/16 (провадження № 11-1459апп18) зроблено висновки про те, що причиною звернення позивачів до суду є їхнє прагнення одержати від ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти. Це є основною вимогою у цьому спорі. Під час розгляду спору про стягнення грошових коштів (депозиту та процентів, нарахованих за ним) позивачі вправі доводити відсутність у них статусу осіб, пов'язаних з банком, у певний період часу як підставу своїх вимог, посилаючись безпосередньо на частину першу статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», без оскарження рішення НБУ про визнання їх пов'язаними з банком особами як самостійної позовної вимоги.
ОСОБА_1 на момент виникнення спірних правовідносин із банком був головою Наглядовою ради ПАТ «Кременчуцький Сталеварений Завод».
Позивач у межах цієї справи не спростовував факт своєї пов'язаності з ПАТ КБ «ПриватБанк». На незаконність рішення Комісії НБУ від 13 грудня 2016 року № 105 щодо віднесення його до категорії пов'язаних з банком осіб не посилався.
 
Щодо повноважень Фонду на укладення правочинів від імені банку
У частині другій статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) закріплено, що Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом.
На виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду діє без довіреності від імені банку, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку (пункт 1 частини четвертої статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).
Статтею 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано особливості виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю держави.
Відповідно до частини шостої статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у день отримання рішення КМУ про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку відповідно до пункту 5 частини другої статті 39 цього Закону Фонд у строки, встановлені цією частиною, вживає заходів до додаткового розміщення акцій нової емісії. До здійснення внеску до статутного капіталу Фонд має право розпорядитися необтяженими грошовими зобов'язаннями банку перед пов'язаними особами, а також необтяженими грошовими зобов'язаннями перед юридичними та фізичними особами, що не пов'язані з банком, крім коштів за поточними та депозитними рахунками таких осіб шляхом обміну зазначених зобов'язань на акції додаткової емісії банку.
У постановах Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 916/174/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 201/477/17 (провадження № 61-397св18) та від 25 квітня 2018 року у справі № 201/551/17 (провадження № 61-356св18) зроблено висновки про те, що окреме зазначення у частині шостій статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» про зобов'язання кожної із наведених груп осіб із застосуванням розділового сполучника «а» дає підстави для висновку про неоднакове правове регулювання правовідносин щодо відповідних необтяжених грошових зобов'язань банку в залежності від особи кредитора у таких зобов'язаннях і встановлення виключення щодо коштів за поточними та депозитними рахунками саме стосовно осіб, які не пов'язані з банком.
Отже, Фонд в особі уповноваженої особи наділений правом на розпорядження грошовими коштами, які обліковуються на поточних та депозитних рахунках вкладників, які визнані пов'язаними з банком особами.
 
Щодо відносин представництва та правомірності списання коштів з рахунків
Згідно з частиною другою статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.
У частинах першій, третій статті 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа (частина третя статті 242 ЦК України).
Відповідно до статті 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.
У справі, яка є предметом перегляду, апеляційний суд врахував, що саме на виконання вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що врегульовує спірні правовідносини, і ухвалених КМУ та НБУ рішень Фонд уклав договори про придбання акцій додаткової емісії ПАТ КБ «ПриватБанк».
20 грудня 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», в особі уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію у банку Славкіної М. А., та ОСОБА_1, від імені якого діяла уповноважена особа Фонду ОСОБА_6, укладено договір про придбання акцій № 88/2016, за умовами яких банк передав, а позивач придбав акції додаткової емісії ПАТ КБ «ПриватБанк».
21 грудня 2016 року уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію             у ПАТ КБ «ПриватБанк» від імені усіх власників простих іменних акцій банку, у тому числі й від імені ОСОБА_1, уклала договір купівлі-продажу акцій банку             № БВ-744/16/13010-05/131, за умовами якого Держава Україна, в особі Міністерства фінансів України, придбала 100% акцій ПАТ КБ «ПриватБанк».
Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 20 грудня 2016 року № 2887 «Про погодження умов придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку ПАТ КБ «ПриватБанк» доручено уповноваженій особі Фонду ОСОБА_7 забезпечити списання з рахунків пов'язаних з банком осіб грошових коштів після виконання укладених договорів, а також забезпечити відображення операцій, пов'язаних із виконанням цих договорів у бухгалтерському обліку                                    ПАТ КБ «ПриватБанк».
Отже, за грошові кошти з депозитних та карткових рахунків ОСОБА_1, відкритих у ПАТ КБ «ПриватБанк», були придбані акції додаткової емісії банку, які  надалі правомірно відчужені на користь держави на підставі законодавчо встановлених положень.
Уповноважена особа Фонду ОСОБА_7, яка під час тимчасової адміністрації                                   у ПАТ КБ «ПриватБанк» діяла від імені Фонду на підставі меморіальних ордерів, виданих банком як спеціальною фінансовою установою, що має банківську ліцензію та може здійснювати переказ коштів, за підписом Фонду у порядку, визначеному положеннями статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», здійснила списання грошових коштів від імені позивача як його представник.
За наведених обставин апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що списання грошових коштів з рахунків позивача здійснено за наявності відповідної правової підстави, якою є договір про придбання акцій від 20 грудня 2016 року № 88/2016, що укладений на виконання вимог закону, та таке списання не є конфіскацією майна, оскільки держава за плату придбала акції у                 ОСОБА_1
Наведені висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 11 квітня 2018 року у справі №201/477/17 (провадження                      № 61-397св18) від 25 квітня 2018 року у справі №201/551/17 (провадження                   № 61-356св18), а також у постановах від 12 квітня 2023 року у справі                                № 201/5856/17 (провадження № 61-3462св22), від 09 серпня 2023 року у справі № 201/2485/17 (провадження № 61-19307св21) за позовами вкладників                         ПАТ КБ «ПриватБанк», які визнані пов'язаними з банком особами, до                                  ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договорів депозитних вкладів, відшкодування збитків та моральної шкоди.
 
Щодо нікчемності договору про придбання акцій
Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
За частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Статтею 204 ЦК України встановлюється презумпція правомірності правочину, яка означає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Тож у разі неспростування презумпції правомірності договору, передбаченої у статті 204 ЦК України, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.
Конструкція недійсності договору потрібна для того, щоб не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів, або ж їх відновлювати. В основі конструкції недійсності (нікчемності та оспорюваності), як правило, перебуває порушення норм ЦК України чи іншого закону.
У тому разі, якщо правочин вчиняється на підставі закону, який по суті формує публічний порядок (стаття 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), оскільки його прийняття переслідувало легітимну мету запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи та вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку, то правочин (договір про придбання акцій, укладений на підставі частини шостої статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») не може бути кваліфікований як нікчемний на підставі статті 228 ЦК України (постанова Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі                           № 201/5856/17, провадження № 61-3462св22).
У постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/19 зроблено висновок про те, що відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Отже правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи». Тому, в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, в якій також зроблено висновок про те, що вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, що сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав, тобто особа має обґрунтувати юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав. При розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину суд повинен вирішувати питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.
У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 916/174/17 за позовом ТОВ «Хім-Ойл-Транзит-Юкрейн» до Фонду, ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року № 30/2016 та стягнення грошових коштів зроблено висновок про те, що позивач під час розгляду справи судами не довів невідповідність оспорюваного договору вимогам закону, оскільки Фонд набув права на вчинення від імені пов'язаних з ПАТ КБ «ПриватБанк» осіб правочинів про придбання акцій додаткової емісії зазначеного банку. Зважаючи на встановлені судами обставини віднесення ПАТ КБ «ПриватБанк» у встановленому законом порядку до категорії неплатоспроможних, а також ухвалення КМУ рішення про участь держави в особі Мінфіну як інвестора у виведенні з ринку ПАТ КБ «ПриватБанк», викладений висновок судів відповідає положенням статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статті 237 ЦК України. Наведеними нормами права передбачено виникнення представництва як підстави для вчинення правочину однією стороною від імені другої сторони не лише з договору чи акта органу юридичної особи, а й безпосередньо із закону та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства, зокрема, укладення уповноваженою особою Фонду договорів про придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку від імені пов'язаних осіб такого банку. Верховний Суд відхилив доводи скаржника щодо порушення його права власності та укладення оспорюваного договору з метою незаконного заволодіння майном, оскільки списання коштів з відповідних рахунків позивача здійснено за наявності відповідної правової підстави - договору про придбання акцій, укладеного на виконання вимог закону, а саме приписів статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». З наведених підстав Верховний Суд дійшов переконання, що суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року № 30/2016 та стягнення у зв'язку з цим відповідних грошових коштів, адже зазначений договір укладений Фондом від імені позивача із застосуванням повноважень, які виникли відповідно до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
У постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 904/272/17 за позовом ТОВ «Пром Гарант Плюс» до ПАТ КБ «ПриватБанк» про зобов'язання відповідача повернути на розрахункові рахунки позивача грошові кошти, як помилково списані, та стягнення з останнього пені зазначено, що звертаючись до суду з цим позовом товариство посилалося на те, що не укладало договорів на придбання акцій та не давало розпоряджень відповідачу на списання коштів з власних рахунків, а відтак зазначене списання є помилковим переказом, що зумовлює обов'язок банку повернути кошти та сплатити пеню. Верховний Суд відхилив доводи скаржника щодо неукладення ним спірного договору та/або його нікчемності зробивши висновок про те, що нормами статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статті 237 ЦК України передбачено виникнення представництва як підстави для вчинення правочину однією стороною від імені другої сторони не лише з договору чи акта органу юридичної особи, а й безпосередньо із закону та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства, зокрема, укладення уповноваженою особою Фонду договорів про придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку від імені пов'язаних осіб такого банку.
У постанові від 19 червня 2018 року у справі № 904/281/17 за позовом ТОВ «Зірка Буковелю» до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення безпідставно отриманих коштів Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що списання спірних сум з рахунків позивача здійснено за наявності правової підстави - договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року № 17/2016, згідно з умовами якого позивач придбав акції додаткової емісії ПАТ КБ «ПриватБанк» в обмін на відступлення права вимоги за грошовими зобов'язаннями за власними рахунками, відкритими у ПАТ КБ «ПриватБанк», отже правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Верховний Суд врахував, що договір про придбання акцій від 20 грудня 2016 року № 17/2016 не оспорювався, у встановленому чинним законодавством порядку недійсним не визнавався, у зв'язку з чим погодився з висновками судів про те, що Фонд набув права на вчинення від імені пов'язаних з ПАТ КБ «ПриватБанк» осіб правочинів про придбання акцій додаткової емісії зазначеного банку. Такий висновок судів відповідає статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статті 237 ЦК України, оскільки наведеними нормами права передбачено виникнення представництва як підстави для вчинення правочину однією стороною від імені другої сторони не лише з договору чи акта органу юридичної особи, а й безпосередньо із закону та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства, зокрема укладення уповноваженою особою Фонду договорів про придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку від імені пов'язаних осіб такого банку. Верховний Суд відхилив доводи позивача про порушення права власності та незаконне заволодіння його майном - грошовими коштами з тих підстав, що списання коштів із відповідних рахунків позивача здійснено за наявності належної правової підстави - договору про придбання акцій, укладеного на виконання вимог закону, а саме статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Верховний Суд наголосив на тому, що за змістом статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення за жодних умов не обмежують право держави вводити у дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 910/9673/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптімус Плюс» до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів зазначено, що відповідно до статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Згідно із статтею 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Частиною третьою статті 242 ЦК України передбачено, що законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа. Врахувавши наведені приписи законодавства, Верховний Суд зробив висновок про те, що цими нормами передбачено виникнення представництва як підстави для вчинення правочину однією стороною від імені другої сторони не лише з договору чи акта органу юридичної особи, а й безпосередньо із закону та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства, зокрема, укладення уповноваженою особою Фонду договорів про придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку від імені пов'язаних осіб такого банку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 826/20221/16 (провадження № 11-1459апп18) зроблено висновки про те, що спірні договори про придбання акцій спрямовані на обмін вимог позивачів на акції ПАТ КБ «ПриватБанк», тобто за правовою природою є договорами міни. Зазначені правочини є цивільно-правовими договорами, спрямованими на передання сторонами одна одній певного майна. У цій справі таким майном є права вимоги позивачів до ПАТ КБ «ПриватБанк» та акції останнього. Правове регулювання міни передбачене статтями 715, 716 ЦК України. За загальним правилом, саме власнику належить правомочність вчинення правочинів, спрямованих на розпорядженням його майном. Від імені власника правочин може бути вчинений представником. Відповідно до частини третьої статті 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представник не є ані стороною правочину, який він вчинив від імені особи, яку він представляє, ані учасником зовнішніх правовідносин. Тому участь в укладенні договорів уповноважених осіб Фонду як представників фізичних осіб - позивачів та юридичної особи - ПАТ КБ «ПриватБанк» не змінює цивільно-правової природи договорів міни. 
Велика Палата Верховного Суду у цій справі виснувала, що договір купівлі-продажу акцій спрямований на продаж належних, зокрема, позивачам акцій ПАТ КБ «ПриватБанк» державі і особі уповноваженого органу, тобто за правовою природою є договором купівлі-продажу. Зазначений договір є цивільно-правовим договором, спрямованим на передання права власності на акції. Відносини позивачів з банком щодо купівлі-продажу акцій банку та облік прав власності на них є корпоративними відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статі 12 Господарського процесуального кодексу України у редакції, яка діяла на момент звернення з позовом, але оскільки основною вимогою є цивільно-правова вимога про стягнення з банку суми депозитів та процентів, тому вимоги про захист права у зв'язку з укладенням таких договорів мають розглядатися як тісно пов'язані з основною вимогою також судом цивільної юрисдикції.
У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі № 910/8012/17 за позовом THEO Worldwide Corp до ПАТ КБ «ПриватБанк», UK SPV Credit Finance plc про визнання недійсним договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року № 63/2016 та стягнення коштів зроблено висновки про те, що положеннями статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статті 237 ЦК України передбачено виникнення представництва як підстави для вчинення правочину однією стороною від імені другої сторони не лише з договору чи акта органу юридичної особи, а й безпосередньо із закону та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства, зокрема укладення уповноваженою особою Фонду договорів про придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку від імені пов'язаних осіб такого банку.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції не врахував наведені висновки Верховного Суду та дійшов помилкового висновку, що договір про придбання акцій від 20 грудня 2016 року № 88/2016 є нікчемним на підставі частин першої, другої статті 228 ЦК України та статті 41 Конституції України.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 39 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб» одним із способів виведення неплатоспроможного банку з ринку є продаж неплатоспроможного банку інвестору.
Держава в особі, зокрема, Мінфіну має право брати участь у виведенні з ринку неплатоспроможного банку, що відповідає критеріям, визначеним КМУ за погодженням з НБУ, у спосіб, визначений пунктами 3−5 частини другої статті 39 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб» (згідно із частиною першою статті 41-1 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб»).
У разі виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю держави у спосіб, визначений пунктом 5 частини другої статті 39 Закону «Про гарантування вкладів фізичних осіб», держава виступає інвестором (відповідно до частини п'ятої статті 41-1 цього Закону).
Апеляційний суд, з урахуванням обставин цієї справи, дійшов правильного висновку про те, що договір про придбання акцій не є нікчемним, оскільки його укладено на підставі частини шостої статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Списання грошових коштів з рахунків позивача здійснено уповноваженою особою Фонду від імені ОСОБА_1 як його представником, за наявності для цього відповідної правової підстави, якою є договір про придбання акцій, укладений на виконання вимог закону, що не суперечить йому.
Отже, договір про придбання акцій від 20 грудня 2016 року № 88/2016 є дійсним, чинним та таким, що породжує визначені його умовами правові наслідки, оскільки немає судових рішень про визнання цього договору недійсним. Банк на підставі зазначеного договору став власником всіх прав, що виникають із договорів депозитних вкладів та карткових рахунків, тобто набув прав кредитора у цих зобов'язаннях. Тому правовими наслідками укладення договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року № 88/2016 є припинення зобов'язань за договорами депозитних вкладів та карткових рахунків, що виключає можливість задоволення вимог про стягнення грошових коштів з банку.
 
Щодо розірвання договорів банківських вкладів та рахунків з відповідачем і повернення коштів
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» від 13 травня             2020 року (далі - Закон № 590-IX) стаття 5 (способи захисту, які застосовуються судом) ЦПК України доповнена частинами третьою і четвертою наступного змісту. Єдиним способом захисту прав осіб, які є (були) учасниками банку і права та інтереси яких були порушені внаслідок виведення неплатоспроможного банку з ринку або ліквідації банку на підставі протиправного (незаконного) індивідуального акта НБУ, Фонду, Мінфіну, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішення КМУ, є відшкодування завданої шкоди у грошовій формі (пункт 3). Визнання протиправним (незаконним) індивідуального акта/рішення, зазначеного в частині третій цієї статті, не може бути підставою для застосування способів захисту у вигляді визнання недійсними, нечинними, протиправними та скасування будь-яких рішень, правочинів або інших дій/визнання протиправною бездіяльності, прийнятих, вчинених або допущених у процедурі виведення неплатоспроможного банку з ринку/ліквідації банку (пункт 4).
Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 525 ЦК України).
Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (частина перша статті 610 ЦК України).
У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, відшкодування збитків та моральної шкоди (пункти 1 та 4 частини першої статті 611 ЦК України).
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).
У разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 1073 ЦК України).
У разі прийняття закону, що припиняє право власності на певне майно, шкода, завдана власникові такого майна, відшкодовується державою у повному обсязі (частина перша статті 1170 ЦК України).
Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця (частина друга статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Верховний Суд бере до уваги той факт, що в межах сформульованого предмета спору у цій справі не ставиться вимога про витребування грошових коштів за договором про придбання акцій банку від 20 грудня 2016 року № 88/2016 позивачем або договором про викуп акцій позивача державою.
Договори, на які посилається позивач та розірвання яких вимагає, припинили свою дію в момент укладення договору про придбання акцій банку від 20 грудня 2016 року № 88/2016 разом із зобов'язаннями, передбаченими ними.
Оскільки суди попередніх інстанцій не визнали договір про придбання акцій банку від 20 грудня 2016 року № 88/2016 позивачем недійсним, а висновок суду першої інстанції про його нікчемність є безпідставним, то цей договір є чинним, а дія договорів, про розірвання яких просить позивач, не поновлювалася. Відповідно суд не може їх розірвати, оскільки вони припинили свою дію у зв'язку із реалізацією процедури виведення неплатоспроможного банку (відповідача) з ринку за участю держави як інвестора.
Грошові кошти позивача, які він вимагав відповідача йому повернути, відповідно до вимог закону були списані на підставі договору про придбання акцій банку                       від 20 грудня 2016 року № 88/2016 позивачем, що є законною підставою такого списання. Отже, відсутні підстави їх стягнення відповідно до заявленого позивачем обґрунтування позову.
Законність та незворотність безпосередньо самої процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю держави як інвестора відповідно до статті 41-1 Закону про гарантування вкладів підтверджується правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 лютого 2023 року у справі № 910/18214/19, у тому числі щодо темпорального застосування Закону № 590-IX. Для захисту інтересів осіб, які діють добросовісно і які придбали акції та інші активи, права або зобов'язання відповідного банку, щодо якого застосована зазначена процедура, у разі встановлення порушення цих прав, передбачається виключно компенсація збитків, яких зазнала особа у результаті реалізації такої процедури (пункти 9.16−9.23, 9.27−9.34).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 лютого 2023 року у справі № 910/18214/19 підтвердила, що процедура «бейл-ін» («bail-in», викуп акцій банку додаткової емісії після конвертації у ці акції коштів пов'язаної особи) не спрямована на покарання кредиторів, до яких вона застосована (пункт 9.25), а оскарження до суду договорів купівлі-продажу акцій, укладених у процедурі «бейл-ін», не може бути підставою для застосування наслідків недійсності правочину (договору) (пункт 9.30).
Стаття 41-1 Закону про гарантування вкладів була та є чинною на момент розгляду цієї справи судами усіх інстанцій.
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 не оскаржував законність індивідуальних актів НБУ, Мінфіну, Фонду чи інших державних органів та установ, які покладені в основу проведення зазначеної процедури «бейл-ін» щодо                          ПАТ КБ «ПриватБанк», не пред'являв позовні вимоги, обґрунтовуючи їх доводами про незаконність рішення Комісії НБУ від 13 грудня 2016 року № 105 про визнання його пов'язаною з банком особою, а також доводами про недійсність договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року № 88/2016 та не спростував презумпцію правомірності цього правочину. Наведене свідчить про те, що правова підстава, яка слугувала подальшому списанню коштів з рахунків ОСОБА_1, є чинною, тому позивача вимоги до АТ КБ «ПриватБанк» є передчасними та недоведеними.
Позивач не позбавлений права звернутись до суду з вимогою про компенсацію збитків, завданих державою у результаті реалізації спеціальної процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку, передбаченої статтею 41-1 Закону про гарантування вкладів. Тобто будь-яка майнова шкода позивача, чи то у результаті невиконання обов'язку із перерахунку однієї гривні за договором викупу акцій банку державою, чи то будь-яка інша майнова шкода позивача, отримана у результаті проведення зазначеної процедури виведення неплатоспроможного банку (відповідача) з ринку, у якій держава виступила інвестором, здійснюється через позовні вимоги про відшкодування майнової шкоди (компенсацію збитків), спрямовані до держави, з доведенням незаконності дій держави в межах реалізації цієї процедури, передбаченої Законом.
Доводи заявника про те, що рішення у справі ухвалено апеляційним судом без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду                       від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18, від 03 травня 2022 року у справі             № 363/4124/15-ц, від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц та постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 201/2485/17, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. 
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Разом із тим апеляційний суд, ухвалюючи нове рішення у цій справі, керувався, зокрема, і висновками щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 квітня                   2018 року у справі № 201/477/17 (провадження № 61-397св18) від 25 квітня                 2018 року у справі № 201/551/17 (провадження № 61-356св18), а також у постанові                  від 12 квітня 2023 року у справі № 201/5856/17 (провадження № 61-3462св22), за позовами вкладників ПАТ КБ «ПриватБанк», які визнані пов'язаними з банком особами, до ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договорів депозитних вкладів, відшкодування збитків та моральної шкоди, про що зазначено в самому тексті оскаржуваного судового рішення. 
За таких обставин колегія також суддів відхиляє доводи заявника на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема, щодо застосування положень статті 52 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та частини 4 розділу 2 Положення про визначення пов'язаних із банком осіб, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 12 травня 2015 року № 315, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. 
Крім того, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 26 травня 2021 року у справі № 910/8358/19).
Подібність правовідносин означає тотожність суб'єктного складу учасників відносин, об'єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).
Водночас правовідносини, що були у справі № 477/2330/18 (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 Миколаївської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області до ОСОБА_1, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про примусове припинення права власності, скасування свідоцтва про право власності та зобов`язання вчинити дії), у справі № 363/4124/15-ц, (постанова Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки), у справі № 761/16124/15-ц (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» про стягнення заборгованості, захист прав споживача фінансових послуг), не є подібними правовідносинам, що виникли у справі, яка переглядається.
Саме по собі посилання на різні постанови Верховного Суду із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, у неподібних правовідносинах чи у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.
Колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на те, що рішення у справі ухвалено апеляційним судом без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду                       від 18 листопада 2020 року у справі № 201/2485/17, оскільки цією постановою суд касаційної інстанції скасував постанову апеляційного суду, а справу передав на новий апеляційного розгляд. Надалі після апеляційного перегляду Верховний Суд у цій справі своєю постановою від 09 серпня 2023 року у справі № 201/2485/17 (провадження № 61-19307св21) у частині позовних вимог фізичної особи до                               ПАТ КБ «ПриватБанк» ухвалив нове рішення, яким позовні вимоги залишив без задоволення.
Правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 201/2485/17 (провадження № 61-19307св21) є ідентичними висновкам, що викладені у постановах Верховного Суду у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 201/477/17 (провадження № 61-397св18), від 25 квітня 2018 року у справі № 201/551/17 (провадження №61-356св18), від 12 квітня 2023 року у справі № 201/5856/17 (провадження № 61-3462св22), яким керувався апеляційний суд у справі, яка є предметом перегляду.
Доводи заявника про те, що апеляційний суд під час перегляду справи врахував нові докази надані відповідачами, які не були подані до суду першої інстанції, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).
Глава 5 ЦПК України врегульовує питання доказів та доказування. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Оцінку доказів суд здійснює відповідно до статті 89 ЦПК України. Зокрема, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (згідно із частиною першою статті 82 ЦПК України).
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина друга статті 367 ЦПК України).
Отже, апеляційний суд правомірно прийняв додаткові докази у справі, які при цьому не можна вважати новими, оскільки сторони посилалися на них і під час розгляду справи у суді першої інстанції, однак вони містили банківську таємницю і подані були лише до суду апеляційної інстанції.
Решта доводів касаційної скарги зводяться до незгоди з судовим рішенням у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду                  від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскарженого судового рішення. 
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд не встановив. 
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», № 19164/04, пункт 47).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, обґрунтовано залишив без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав для скасування оскарженої постанови апеляційного суду.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судового рішення апеляційного суду, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 липня 2023 року без змін.
 
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1, яка подана представником ОСОБА_2, залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 липня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді | В. В. Сердюк
| С. О. Карпенко
| І. М. Фаловська