ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/116/24	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/6788/23 Категорія: 331500000 	Скляренко В.М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       09 січня 2024 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л., 
за участю секретаря Новицької Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представників адвокатів Шевченка Андрія Григоровича, ОСОБА_2 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 жовтня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_3 , заінтересована особа:  ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису,- 
в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису.
Заявниця зазначила, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 . З літа 2022 року ОСОБА_1 у спілкуванні з нею вдавався до словесних образ, погроз та приниження, а у вересні 2022 року під час конфлікту він застосував до неї фізичну силу і завдав їй тілесних ушкоджень. У листопаді 2022 року заявниця разом з двома дітьми вимушено залишила спільне місце проживання та переїхала до своєї матері. У свою чергу ОСОБА_1 забороняє заявниці без його дозволу користуватись речами спільного побуту, які зберігаються за місцем їх спільного проживання. Навесні 2023 року ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство відносно їх доньки, коли та хотіла взяти деякі особисті речі та одяг з квартири. Тож ОСОБА_3 стверджує, що ОСОБА_1 застосовував економічне, психологічне та фізичне насильство відносно заявниці та їх доньки. З метою уникнення у майбутньому домашнього насильства, забезпечення безпеки її та дітей, вона звернулась до суду з даною заявою.
На підставі викладеного просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 та заборонити йому строком на шість місяців перебувати у місці спільного проживання з заявницею і їх донькою ОСОБА_4 та наближатися на відстань менше одного кілометра до місця спільного проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 жовтня 2023 року заяву ОСОБА_3 , заінтересована особа: ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису задоволено частково.
Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 .
Встановлено захід тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та покладено на нього терміном на три місяці наступні обов`язки:
- заборонити перебувати у місці спільного проживання з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 ;
- заборонити наближатись на відстань менше 100 метрів до місця проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду мотивовано тим, що по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що між заявницею та її колишнім чоловіком наявний конфлікт інтересів та вкрай напружені стосунки. ОСОБА_1 допускав переслідування, залякування та інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення заявниці. Про це свідчить агресивне водіння поряд із заявницею, фіксування в нічний час місця паркування автомобіля, який перебуває у користуванні заявниці, спостереження за фактичним місцем перебування заявниці, зміст текстових повідомлень при переписках між заявницею, ОСОБА_1 і їх донькою.
Також суд вважав обґрунтованими доводи заявниці про те, що з боку ОСОБА_1 мали місце прояви психологічного насильства на адресу їх доньки під час конфлікту, що відбувся у їх квартирі 12.04.2023 року, що обумовило погіршення стосунків між ОСОБА_1 та донькою.
Також суд дійшов висновку про наявність у поведінці ОСОБА_1 ознак економічного насильства відносно заявниці та їх дітей. Зазначене обумовлюється тим, що останні обмежені у вільному доступі до квартири, яка була місцем їх спільного проживання, а також обмежені у вільному доступі та користуванні речами побутового вжитку, які знаходяться у такій квартирі. В цьому контексті суд звертає увагу, що зазначена квартира є об`єктом спільної сумісної власності заявниці та ОСОБА_1 , а отже вони мають рівний обсяг прав щодо такого житла. 
Обґрунтованими суд вважав і доводи заявниці про те, що з боку ОСОБА_1 мали місце дії, які мають ознаки фізичного насильства стосовно неї та їх доньки. 
Суд першої інстанції вказав, що є наявні обґрунтовані ризики вчинення заінтересованою особою домашнього насильства щодо заявниці, а тому дійшов висновку про обґрунтованість заяви та необхідність видачі обмежувального припису відносно заінтересованої особи ОСОБА_1 , шляхом встановлення заходів тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків, зокрема, встановлених ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та його представники: адвокати Шевченко А.Г., Нестеренко О.Ф. звернулися до Черкаського апеляційного суду із апеляційною скаргою, в якій вказували, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права та недотриманням норм матеріального права, тому просили його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказували, що обставини про психологічне та економічне насильство з боку ОСОБА_1 не доведені заявником належними доказами.
Зазначають, що у протоколі про адміністративне правопорушення від 12.04.2023 року та постанові Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.07.2023 року відсутні будь-які посилання та встановлені обставини, які підтверджують фізичне насильство відносно доньки ОСОБА_4 .
Вважають, що ОСОБА_3 не подала до суду доказів, що ОСОБА_1 є кривдником та про вчинення ним відносно неї в строку червень-вересень 2022 року і після 22.09.2022 року та доньки ОСОБА_4 в цей самий строк та після 12.04.2023 року домашнього насильства.
З вертають увагу, що суд першої інстанції, істотно порушуючи вимоги ч. 3 ст. 26 Закону № 2229, за відсутності належних і допустимих доказів вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства зі сторони ОСОБА_1 та про наявність ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, в результаті якого (насильства) вірогідно настануть тяжкі або особливо тяжкі наслідки.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Судова колегія, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Згідно з вимогами частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Колегія суддів вважає, що рішення районного суду не відповідає зазначеним вимогам закону.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період часу з 15.05.2004 року до 15.10.2008 року та з 15.12.2012 року до 23.12.2022 року перебували у зареєстрованому шлюбі і мають двох неповнолітніх дітей: доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
До 02.11.2022 року сторони разом з дітьми проживали у трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на таку квартиру зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19.04.2013 року Оскільки квартира була придбана в період шлюбу, то вона є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ..
Заявниця та донька ОСОБА_6 мають зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання у такій квартирі, а ОСОБА_1 зареєстрований у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_2 .
Стосунки між заявницею та ОСОБА_1 стали погіршуватись з червня 2022 року, внаслідок чого між ними відбувались конфлікти через відсутність взаєморозуміння та претензії матеріального характеру один до одного, що призвело до втрати почуття поваги один до одного.
З вересня 2022 року за місцем спільного проживання між заявницею та ОСОБА_1 регулярно мали місце суперечки та зауваження один до одного, що супроводжувалось взаємними образливими висловлюваннями та застосуванням фізичної сили.
22.09.2022 року о 22 год. 45 хв. ОСОБА_3 звернулася за медичною допомогою до КНП «Третя Черкаська міська лікарня ШМД», де була оглянута черговим хірургом і в неї діагностовано закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, забої м`яких тканин обличчя, забій грудної клітини. При огляді у неї були виявлені наступні тілесні ушкодження: травма голови зі струсом головного мозку, крововиливи обличчя, грудної клітки, верхніх кінцівок та правового стегна. Згідно висновку судово-медичної експертизи №02-01/649 від 23.09.2022 року за ступенем тяжкості відповідні тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я /а.с. 18-21/.
Згідно з довідкою Черкаського РУП ГУ НП в Черкаській області від 21.10.2022 року, ОСОБА_3 22.09.2022р. о 23 год. 37 хв. звернулась до управління патрульної поліції в Черкаській області з повідомленням про домашнє насильство фізичного характеру з боку свого чоловіка ОСОБА_1 , що відбулося 22.09.2022 року за місцем їх проживання у помешканні за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 22/.
У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу (судова справа №711/5124/22), за наслідками розгляду якого 22.11.2022 року Придніпровський районний суд м. Черкаси ухвалив рішення про розірвання шлюбу між сторонами /а.с. 10-11/.
02.11.2022 року заявниця разом з дітьми переїхала жити до помешкання своєї матері за адресою: АДРЕСА_3 , - де проживає дотепер, що підтверджується актом від 21.02.2023 року, складеним ОСББ «благовісна 421» /а.с. 31/.
04.11.2022 року ОСОБА_3 звернулась до Черкаського міського центру соціальних служб, де уклала договір про надання соціальної послуги для отримання допомоги з питання подолання домашнього насильства та сприяння психосоціальної стабілізації /а.с. 33-35/.
12.04.2023 року близько 17 год. 30 хв. у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , – між ОСОБА_1 та його донькою ОСОБА_6 сталася конфліктна ситуація під час того, як донька збирала речі, які хотіла забрати.
12.04.2023 року о 17 год. 43 хв. ОСОБА_1 зателефонував до поліції та повідомив, що донька поводиться неадекватно і провокує до бійки.
Внаслідок таких подій працівниками поліції відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення від 12.04.2023 року за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. За змістом протоколу ОСОБА_1 вчинив відносно доньки ОСОБА_6 фізичне та психологічне насильство, а саме на підвищених тонах спілкувався та відштовхував, чим вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП /а.с. 36/.
12.04.2023 року ОСОБА_1 звернувся до травматологічного пункту КНП «Третя Черкаська міська лікарня ШМД». При огляді у нього були виявлені тілесні ушкодження у вигляді крововиливів та саден лівої верхньої кінцівки, які згідно висновку судово-медичної експертизи №02-01/314 від 13.04.2023 року за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень /а.с. 98, 104/.
Після зазначеної події і до теперішнього часу стосунки ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_6 значно погіршилися і вони вкрай рідко спілкуються.
Постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.07.2023 року у справі №711/2709/23 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, але провадження у справі закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку зі спливом строку накладення адміністративного стягнення /а.с. 37-38/. Натомість зазначене судове рішення не набрало законної сили, оскільки оскаржене ОСОБА_1 в апеляційному порядку і на теперішній час апеляційне провадження не завершене.
05.05.2023 року за заявою заявниці було розпочато досудове розслідування по кримінальному провадженню №12023255330000564. За наслідками проведення досудового розслідування 19.06.2023 року прокурором Черкаського відділу Черкаської окружної прокуратури складений обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Згідно обвинувального акту ОСОБА_1 обвинувачується у тому, що він 22.09.2022 року близько 19 год. 00 хв., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , - на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи з прямим умислом, підійшов до ОСОБА_3 та наніс їй один прямий удар кистю правої руки в задню частину голови, в результаті чого остання впала та вдарившись об стілець, забила праве стегно. Після чого ОСОБА_1 , тримаючи правою рукою ОСОБА_3 за шию, ставши правим коліном на грудну клітку, наніс їй два бокових удари лівою рукою в область голови та ще близько п`яти хаотичних ударів обома руками по голові, спричинивши їй тілесні ушкодження у вигляді травми голови зі струсом головного мозку, крововилив обличчя, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, та крововилив грудної клітки, крововиливи верхніх кінцівок, крововилив правого стегна, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень /а.с. 23-30/.
12.06.2023р. ОСОБА_1 направив заявниці листа з пропозицією поділу квартири за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 39/.
На теперішній час між сторонами наявний спір щодо поділу спільного сумісного майна, який розглядається в судовому порядку.
Згідно характеристики від 03.10.2023 року, складеної головою ОСББ «Нижня Горова 115», ОСОБА_1 позитивно характеризується за місцем проживання /а.с. 100/.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон), який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Згідно з пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Відповідно до частини третьої статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті 1 Закону).
Закон визначає, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Вирішуючи питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису, суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Відповідні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, провадження № 61-4830св19; від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, провадження № 61-12915св19; від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, провадження № 61-271св19; від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, провадження № 61-23053св19; від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, провадження № 61-16103св20, від 09 лютого 2022 року у справі № 607/10853/21, провадження № 61-20491св21.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм, викладені в постановах Верховного Суду.
У справі № 404/5203/19 Верховний Суд у своїй постанові від 19 травня 2020 року, підтримуючи висновки судів попередніх інстанцій, зазначив, що доводи заінтересованої особи відносно того, що він не набув статусу «кривдника», оскільки не притягувався до відповідальності за вчинення домашнього насильства, попри наявні факти звернень до правоохоронних органів з заявами про вчинення насильства у сім`ї, зареєстрованих у Єдиному реєстрі досудових розслідувань (далі - ЄРДР), не є обґрунтованими, оскільки сам по собі факт того, що особа не притягалась до юридичної відповідальності, не може бути підставою для відмови у встановленні тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних даних, якими підтверджуються доводи заявника.
У справі № 754/11171/19 Верховний Суд у своїй постанові від 28 квітня 2020 року частково не погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які визнали, що існує високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, у тому числі через існування декількох відкритих кримінальних проваджень щодо заінтересованої особи за заявами заявниці, але відмовились задовольняти вимогу про встановлення дистанції, на якій особа має триматися від місця перебування заявниці. Верховний Суд зазначив, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом про запобігання домашньому насильству, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.
У справі № 756/3859/19 Верховний Суд у своїй постанові від 05 вересня 2019 року, погоджуючись з апеляційним судом, який відмовив у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, зазначив, що враховуючи положення Закону про запобігання домашньому насильству, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених, зокрема, у КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Верховний Суд погодився з тим, що у справі наявний тривалий конфлікт між сторонами, але обставини справи не вказують на необхідність застосування обмежувального припису. У цій справі також встановлено факт звернення заявниці з заявою до правоохоронних органів, на підставі якої у ЄРДР було зареєстроване відкрите кримінальне провадження.
У справі № 640/23804/18 Верховний Суд у своїй постанові від 29 серпня 2019 року, підтримуючи висновки судів попередніх інстанцій щодо відмови у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, вказав, що звернення заявника до органів поліції не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом про запобігання домашньому насильству.
У справі № 635/4854/19-ц Верховний Суд у своїй постанові від 02 вересня 2020 року, підтримуючи висновки судів попередніх інстанцій щодо відмови у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, вказав на аналогічне, зокрема уточнив, що внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом про запобігання домашньому насильству, оскільки рішень по вказаним фактам або іншим конфліктним ситуаціям між сторонами компетентними органами не приймалося, в досудових розслідуваннях на час прийняття судових рішень судами попередніх інстанцій були відсутні пред`явлення підозр будь-якій особі.
Фактично аналогічні висновки щодо звернення до компетентного органу із заявою про вчинене домашнє насильство або наявності відкритих кримінальних проваджень без результатів по ним (зокрема, визнання особи винною у заявлених кримінальних порушеннях) як недостатніх доказів для задоволення заяв про видачу обмежувального припису відповідно до Закону про запобігання домашньому насильству також містяться у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19, 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19, від 05 березня 2020 року у справі № 755/5273/19, від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19.
Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_3 обґрунтувала вимоги тим, що ним вчиняються щодо неї та їх дітей фізичне, економічне та психологічне насильство, створюються конфліктні ситуації, що підтверджується належними доказами у справі, зокрема обвинувальним актом за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.07.2023 року, яким визнано винним ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, у зв`язку з чим є ймовірність в майбутньому проявів домашнього насильства.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного, економічного та психологічного насильства відповідно до Закону.
Докази, що додають до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.
Як докази до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Саме по собі звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі справа № 216/4309/21, провадження № 61-1199св22.
Колегія суддів, перевіривши подану заяву, вважає за необхідне звернути увагу, що заявниця фактично посилалася на застосування відносно неї колишнім чоловіком ОСОБА_1 психологічного, економічного та фізичного насильства.
З доводів сторін у даній справі вбачається, що дійсно між колишнім подружжям склалася конфліктна ситуація, а наразі триває судовий процес стосовно поділу їх спільного майна.
Колегія суддів, дослідивши подані заявницею докази, вивчивши та дослідивши аргументи кожної із сторін, вважає вірними твердження викладені в апеляційній скарзі, щодо того, що ОСОБА_3 не доведено вчинення ОСОБА_1 психологічного та економічного насилля відносно неї та дітей. Доказів того, що ОСОБА_1 примусово позбавив її житла разом з дітьми нею не надано, як і не надано доказів перешкоджання у доступі, можливості проживати у квартирі та використовувати спільні і особисті речі.
Крім того, колегія суддів враховує, що притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП не є безумовною підставою для застосування судом до нього спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оскільки після 12 квітня 2023 року відсутні відомості про будь-які конфлікти між заявником та заінтересованою особою, та продовження вчинення домашнього насильства.
Звернувшись до суду 22 вересня 2023 року, ОСОБА_3 не обґрунтувала, які саме дії ОСОБА_1 після 12 квітня 2023 року (дата вчинення домашнього насильства відносно доньки) стали підставою для подання даної заяви до суду.
Колегія суддів вважає, що суд безпідставно виходив із наявності доказів ризиків продовження у майбутньому домашнього насильства, зважаючи на те, що дані факти мали місце у вересні 2022 року та у квітні 2023 року, при цьому, що заявниця звернулася до суду із даною заявою лише у вересні 2023 року.
Крім того, слід звернути увагу на наступне.
Відповідно до практики ЄСПЛ будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, зокрема, заходи втручання мають бути передбачені національним законодавством (дивитись, наприклад, рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» («Shchokin v. Ukraine», заяви № 23759/03 та № 37943/06, п.п. 50-51). При цьому таке втручання має забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (дивитись, наприклад, рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява № 4909/04, п. 39).
Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Саме на захист людини, її життя і здоров`я, недоторканості та безпеки спрямоване обґрунтоване застосування обмежувального припису. В свою чергу, згідно із частиною четвертою статті 13 Конституції України держава взяла на себе зобов`язання забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності. Однак частина перша статті 63 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно, враховуючи що найвища соціальна цінність, закріплена у статті 3 Конституції України, переважає над конституційним правом особи, передбаченим частиною четвертою статті 13 Конституції України, що відповідає загальному інтересу суспільства, допускається обмеження останнього на користь першого в межах правил, встановлених законом.
Оцінюючи межі втручання у права і свободи кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи, суд бере до уваги, що матеріалами справи не встановлено наявність у ОСОБА_1 іншого житла.
Колегія суддів враховує, що докази надані заявницею, зокрема постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, обвинувальний акт, підтверджує тривалий конфлікт між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Однак, після встановлених фактичних обставин у справі колегія суддів вважає відсутніми докази продовження вчинення насильства з боку ОСОБА_1 відносно колишньої дружини та доньки та доцільності видачі обмежувального припису. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За результатами розгляду справи, колегія суддів доходить висновку про помилковість висновків суду першої інстанції, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_3 .
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та його представників адвокатів Шевченка Андрія Григоровича, Нестеренка Олега Федоровича – задовольнити. 
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 жовтня 2023 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_3 , заінтересована особа: ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено  11 січня 2024 року. 

Судді