Справа № 466/4308/19                                        Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І. 
Провадження № 22-ц/811/1854/23                                Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                06 лютого 2024 року м.Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Матяш С.І.,
з участю: відповідача  ОСОБА_1 , її представника –
                                    ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у володінні та користуванні квартирою, шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення,

в с т а н о в и в:
У травні 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, в якому просила усунути їй перешкоди у володінні та користуванні квартирою АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності, шляхом виселення ОСОБА_1 , оскільки остання без законних на те підстав проживає у вказаній квартирі.  
Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що квартира АДРЕСА_1 належить їй ( ОСОБА_3 ) на праві власності та була подарована її батьком – ОСОБА_4 , згідно з договором дарування квартири від 22.03.2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шемечко І.Я. та зареєстрованим в реєстрі за №164.
Після укладення договору дарування батько позивачки залишився проживати в квартирі до моменту своєї смерті – ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після смерті батька, в квартирі зареєстрованих осіб немає, однак, вона не може вільно користуватись та розпоряджатись належною їй на праві власності квартирою, оскільки у ній проживає колишня дружина батька – ОСОБА_1 , хоча має інше зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , і на неодноразові вимоги виселитись з квартири – відмовляється.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27 січня 2020 року позов задоволено.
Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_3  768 грн. 40 коп. витрат по сплаті судового збору. 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 06 червня 2023 року заяву відповідачки ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_1 , просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апелянт стверджує, що після смерті чоловіка їй стало відомо, що квартира, де вони спільно проживали, подарована дочці ОСОБА_3 , яка зареєстрована і проживає у м. Києві.
Зазначає, що суд не взяв до уваги той факт, що їй під час спільного проживання з чоловіком не було відомо про договір дарування квартири.
Наголошує, що у її чоловіка були приступи, внаслідок чого він не міг собою керувати і усвідомлювати значення своїх дій.
Звертає увагу, що нотаріусом при укладенні заповіту не отримано її ( ОСОБА_1 ) згоди на дарування квартири.
Наголошує, що у ОСОБА_3 є нерухомість у м. Києві, окрім цього, у власності є квартира по АДРЕСА_3 .
       Окрім того, зазначає, що вона є особою з інвалідністю 2-ої групи, а тому суд безпідставно стягнув з неї судові витрати по сплаті судового збору. 
В судове засідання апеляційного суду позивач не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, клопотань про відкладення розгляду справи від неї не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом у її відсутності.
Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтями 316, 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі третіх осіб. Власникові належить права володіння користування та розпорядження своїм майном.
Згідно зі статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні у випадках і в порядку, встановлених законом.
У відповідності до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Судом встановлено, що предметом спору є квартира АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати та кухні, загальною площею 39,3 кв.м., житловою площею 18,6 кв.м.
Первинно, власником квартири був батько позивачки ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , якому квартира належала на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 , виданого 02.10.1996 року виконавчим комітетом Львівської міської Ради народних депутатів.
22.03.2010 року позивачка ОСОБА_3 отримала спірну квартиру в дар від свого батька – ОСОБА_4 , відповідно до договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шемечко І.Я. і зареєстрованого в реєстрі за №164.
Батько позивачки помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
До дня смерті батько позивачки проживав і був зареєстрований у спірній квартирі.
Відповідно до довідки ЛКП «Збоїща 408» від 10.04.2019 року №1834, в спірній квартирі зареєстрованих осіб немає. 
Відповідачка ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище – ОСОБА_5 ) є дружиною померлого ОСОБА_4 , з яким перебувала в зареєстрованому шлюбі з 21.05.2005 року та проживала разом із ним у спірній квартирі.
Водночас, відповідачка ОСОБА_1 є співвласником сусідньої квартири – квартири АДРЕСА_4 , в якій з 02.07.1991 року зареєстровано її місце постійного проживання.
Ураховуючи наведені вище норми закону й встановлені обставини справи, зокрема, ту обставину, що відповідачка без законних на те підстав проживає в квартирі, яка належить на праві власності позивачці, чим чинить останній перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні власним майном, і в добровільному порядку не бажає звільнити квартири, хоча має для проживання власне житло, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про усунення позивачці перешкод у користуванні квартирою, шляхом виселення відповідачки із спірної квартири.
Таким чином, по суті спір вирішено судом першої інстанції правильно і визначених процесуальним законом підстав для його скасування чи зміни в цій частині немає.
Однак, висновки суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат є помилковими, оскільки згідно з п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» відповідачка ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, тому за вимогами статті 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп., сплачений позивачкою за подання позовної заяви, підлягає компенсації їй за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відтак, оскаржуване рішення в цій частині необхідно змінити.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 січня 2020 року в частині розподілу судових витрат змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакції:
       «Компенсувати ОСОБА_3 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 768 гривень 40 копійок».
       В решті рішення суду залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 16 лютого 2024 року.

Головуючий                                          С.М. Бойко 

Судді:                                                  С.М. Копняк

                                А.В. Ніткевич