ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2024 року	Львів	Справа № 380/10066/23 пров. № А/857/15497/23	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.,
суддів:                                                                      Гудима Л.Я., Заверухи О.Б., 
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2023 року (головуючий суддя: Мричко Н.І., місце ухвалення - м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про визнання дій протиправними та стягнення заборгованості з виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби,-

встановив:

ОСОБА_1 , 09.05.2023 звернувся з позовом до суду, в якому просив:
- визнати протиправними дії Державного підприємства обслуговування повітряного руху України щодо невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби;
- стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 21 повний календарний рік служби орієнтовно в сумі 113735,79 гривень.
Обґрунтовує позов тим, що відповідач порушив вимоги Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», не виплативши при звільненні одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 21 повний календарний рік військової служби. Позивач зазначає, що оскільки виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, відрядженим до підприємства, із залишенням на військовій службі, здійснюється за рахунок коштів цього підприємства, то виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям при звільненні зі служби, також здійснюється за рахунок коштів такого підприємства.
Рішенням  Львівського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Державного підприємства обслуговування повітряного руху України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Зобов`язано Державне підприємство обслуговування повітряного руху України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 21 повний календарний рік служби.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить його скасувати, а у задоволенні позову відмовити повністю.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на те, що за своїм правовим статусом Укараерорух не відноситься до суб`єктів владних повноважень, а одноразова грошова допомога у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби повинна бути нарахована та виплачена при звільненні позивача з військової служби Міністерством оборони України.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом Міністра оборони України від 19.10.1999 № 600 позивач відряджений у розпорядження Украероруху із залишенням на військовій службі.
Наказом Міністра оборони України від 19.06.2012 № 493 (по особовому складу) позивача звільнено з військової служби у запас (за станом здоров`я).
Наказом директора Украероруху від 02.07.2012 № 292/о позивача звільнено із займаної посади 03.07.2012 та направлено для зарахування на військовий облік до Личаківсько-Шевченківського-Залізничного ОРВК м. Львова. У цьому наказі зазначено, що календарна вислуга років позивача становить 21 рік 10 місяців.
Позивач звернувся до відповідача із заявою від 02.03.2023, в якій просив провести виплату йому одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Листом від 14.03.2023 № 20.1-08/156/23 відповідач повідомив позивача про те, що у випадку його згоди укласти з підприємством договір про виплату суми одноразової грошової допомоги шляхом її розстрочення, позивачу необхідно звернутися до відділу кадрів Львівського РСП Украероруху із заявою на розстрочення виплати одноразової грошової допомоги.
Вважаючи дії відповідача щодо невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби протиправними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач не вчинив дій щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, а тому допустив бездіяльність, відтак, з метою ефективного захисту прав позивача від порушень з боку суб`єкта владних повноважень суд вважав за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 21 повний календарний рік служби.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки, позивачем не оскаржується в апеляційному порядку судове рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, а тому, предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 308 КАС України, є законність і обґрунтованість судового рішення в частині задоволеного позову.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20 грудня 1991 року (тут і надалі Закон № 2011-ХІІ в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є 
Абзацом першим пункту 2 статті 15 зазначеного Закону встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової служби, які звільняються з військової служби за віком, станом здоров`я чи у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, після закінчення строку контракту, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Відповідно до частини дев`ятої статті 6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 (тут і надалі Закон № 2262-ХІІ в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), військовослужбовці Збройних Сил України та інших військових формувань можуть бути відряджені до державних органів, установ, організацій, а також Підприємства для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі. Перелік посад, які можуть бути заміщені військовослужбовцями в цих державних органах, установах, організаціях, а також Підприємстві, затверджується Президентом України.
Відповідно до абзаців четвертого, п`ятого пункту 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ виплата військовослужбовцям одноразової грошової допомоги при звільненні їх з військової служби здійснюється Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання. Військовослужбовцям, звільненим зі служби безпосередньо з посад, займаних в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, виплата одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених цим пунктом, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких вони працювали.
Аналіз наведених вище правових норм надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що обов`язок з виплати військовослужбовцям одноразової грошової допомоги при звільненні їх з військової служби законодавець покладає як на Міністерство оборони України, інші утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, так і на органи державної влади, органи місцевого самоврядування або сформовані ними органи, підприємства, установи, організації, вищі навчальні заклади залежно від того, чи були відряджені зазначені військовослужбовці для подальшого проходження служби в органи державної влади, органи місцевого самоврядування або сформовані ними органи, на підприємства, в установи, організації, вищі навчальні заклади.
У разі коли військовослужбовці звільняються безпосередньо з посад, займаних в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або у сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях, вищих навчальних закладах, куди вони були відряджені для подальшого проходження служби із залишенням на військовій службі, обов`язок виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби покладається законодавцем на органи державної влади, органи місцевого самоврядування або сформовані ними органи, підприємства, установи, організації, вищі навчальні заклади відповідно, до яких були відряджені зазначені військовослужбовці та у яких вони працювали.
Аналогічні висновки у подібних спірних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду від 19 липня 2019 року справа № 2а-5473/12/0170/21, від 21 січня 2021 року у справі № 520/11723/18, від 14 листопада 2023 року справа № 826/3216/18.
Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що пунктом 1 статті 15 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що пенсійне забезпечення військовослужбовців після звільнення їх з військової служби провадиться відповідно до Закону № 2262-XII.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 2262-ХІІ особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за віком, станом здоров`я чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Частиною п`ятою статті 9 зазначеного Закону встановлено, що особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України, звільненим зі служби безпосередньо з посад, займаних в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або у сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, виплата одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених частинами першою та другою цієї статті, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких вони працювали.
Пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсії і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) встановлено, що військовослужбовцям, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, звільненим зі служби безпосередньо з посад, які вони займали в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі, виплата одноразової грошової допомоги у випадках, передбачених пунктом 10 цієї постанови, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких військовослужбовці та зазначені особи працювали.
Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 19 липня 1999 року № 1281 «Про створення об`єднаної цивільно-військової системи організації повітряного руху України» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) грошове та матеріальне забезпечення військовослужбовців, відряджених до Підприємства, здійснюється у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2001 року № 104 «Про порядок і норми грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби, відряджених до державних органів, установ, організацій» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі постанова № 104).
При цьому фінансування витрат на утримання підрозділів системи здійснюється за рахунок коштів, передбачених на ці цілі в державному бюджеті, частини коштів, що надходять від аеронавігаційних зборів та з інших джерел, не заборонених законодавством.
Відповідно до пункту 1 постанови № 104 виплата грошового забезпечення провадиться за рахунок коштів тих державних органів, установ та організацій, до яких відряджені зазначені військовослужбовці, особи начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної кримінально-виконавчої служби.
Згідно зі статтею 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення, зокрема, входять одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Одноразова грошова допомога при звільненні зі служби військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу також є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення та згідно з Інструкцією щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 12 березня 2012 року №333, видатки на її виплату здійснюються за кодом «Грошове забезпечення військовослужбовців».
Проаналізувавши наведені норми права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, відрядженим до підприємства, здійснюється за рахунок коштів цього підприємства, виплата одноразової грошової допомоги зазначеним військовослужбовцям при звільненні зі служби також здійснюється за рахунок коштів підприємства.
Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції вважає, що покликання відповідача в апеляційній скарзі, що за своїм правовим статусом Укараерорух не відноситься до суб`єктів владних повноважень, а одноразова грошова допомога у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби повинна бути нарахована та виплачена при звільненні позивачу з військової служби Міністерством оборони України, є безпідставними.
Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що такі обґрунтування з боку відповідача, не були підставою для відмови у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.
Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що листом від 14.03.2023 № 20.1-08/156/23 відповідач повідомив позивача про те, що у зв`язку з критичним фінансовим станом підприємства не має можливості здійснити виплату спірної одноразової грошової допомоги при звільненні. А випадку його згоди укласти з підприємством договір про виплату суми одноразової грошової допомоги шляхом її розстрочення, позивачу необхідно звернутися до відділу кадрів Львівського РСП Украероруху із заявою на розстрочення виплати одноразової грошової допомоги.
Тобто, по суті відповідач не заперечує право позивача на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 21 повний календарний рік служби, однак покликається на критичне фінансове становище підприємства.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає такі доводи відповідача безпідставними, оскільки, обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність обов`язку у відповідача на нарахування та виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.
Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що не проведення та невиплата відповідачем спірної одноразової грошової допомоги є протиправним обмеженням Конституційних прав позивача особи яка проходила військову службу та порушенням вимог Закону № 2011-ХІІ та Закон № 2262-ХІІ.
Крім того, слід врахувати, що у рішенні від 08.11.2005 в справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян. У зв`язку з цим, Суд відхилив аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки відповідач не вчинив дій щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, а тому допустив бездіяльність, відтак, з метою ефективного захисту прав позивача від порушень з боку суб`єкта владних повноважень необхідно та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 21 повний календарний рік служби.
Таким чином, апеляційна скарга Державного підприємства обслуговування повітряного руху України не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін. 
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд -

постановив:

апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2023 року у справі № 380/10066/23 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. Б. Заверуха