Справа № 459/2078/22                                Головуючий у 1 інстанції: Струс Т. В. 
Провадження № 22-ц/811/2848/23                        Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючої судді: Мікуш Ю.Р.,
суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,
секретар Салата Я.І.
з участю: позивача ОСОБА_1 та її представника –адвоката Пущик Н.А., представника відповідача ОСОБА_2 -адвоката Мисак О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу №459/2078/22 за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи ПАТ АКБ «Львів» про поділ майна подружжя,-
в с т а н о в и в :
Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про поділ майна подружжя.
       В позовній заяві зазначає, що 09.01.2003р. уклала шлюб із відповідачем. Під час шлюбу сторонами придбано автомобіль марки Nissan Note, номер кузова НОМЕР_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу автомобіля №21298 від 12.03.2011р. та додатком №1 до Договору. Відповідно до п.3 п.п. 3.1 вартість автомобіля становить 122351грн. Автомобіль оформлено на відповідача.
30.05.2012р. сторонами придбано квартиру в АДРЕСА_1 . За договором купівлі-продажу покупцем квартири виступив відповідач. Оскільки коштів у них для придбання квартири не було, 30.05.2012р. укладено кредитний договір № 20.07.000195, згідно якого отримано кредит у сумі 65000грн., а також 30.05.2012р. укладено договір іпотеки, згідно якого з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника – ОСОБА_2 перед іпотекодержателем ПАТ АКБ «Львів», передано в іпотеку квартиру в АДРЕСА_1 . Згідно договору, квартиру придбано за 112522,37грн., що зазначено у п.п. 3.2 Договору купівлі-продажу. Квартиру також було зареєстровано на відповідача.
Зазначає, що квартира фактично була придбаною для її батьків. Станом на 12.05.2012р. у провадженні Червоноградського міського суду Львівської області знаходилася на розгляді справа №2-1097/11, у якій 03.09.2012р. між її батьками та позивачкою із чоловіком укладено мирову угоду, що затверджена судом 04.09.2012р.
Згідно даної мирової угоди встановлено, що шляхом взаємних поступок сторони погодилися врегулювати спір та ліквідувати зустрічні претензії. До підписання мирової угоди позивачка з чоловіком купить для її батьків однокімнатну квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Оплата за квартиру проводиться в кредит, який оформляє на себе ОСОБА_2 .. Після сплати кредиту ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зобов`язуються передати у дар вказану квартиру батькам позивачки, шляхом укладення договору дарування. ОСОБА_2 в підтвердження виконання взятих на себе зобов`язань по мировій угоді, перед їх укладенням надав розписку.
З моменту підписання мирової угоди батьки позивачки перейшли проживати у квартиру, облаштували її, купили меблі, вели господарство та проживали у ній до смерті.
25.06.2014р. у зв`язку з тим, що відносини між сторонами не склалися, рішенням Червоноградського міського суду Львівської області, їх шлюб розірвано.
Після розлучення відповідач став проживати в АДРЕСА_2 . Набутий у шлюбі автомобіль відповідач забрав у своє користування.
Вказує, що відповідач не переоформляв квартиру на її батьків, так як кредит не був сплаченим. Також зазначає, що після розлучення вона взяла на себе зобов`язання щодо погашення кредиту та сплачувала його від свого імені. З моменту розлучення нею особисто було сплачено 142552,01грн.
Мама позивачки ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а батько ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначає, що після смерті батька їй зателефонувала дружина відповідача та зазначила, що оскільки її батько помер, щоб вона звільнила квартиру так як вона потрібна їх сім`ї.
Оскільки відповідач уникав із нею розмов, позивачка надіслала на його адресу вимогу щодо виконання взятих зобов`язань та просила переоформити квартиру на неї, як єдиного спадкоємця її батьків. Лист повернувся без вручення.
На початку серпня 2002р. їй знову зателефонувала дружина відповідача та вимагала повернути ключі від спірної квартири, зазначала, що ї чоловік є її власником, а вона не має жодного відношення до квартири.
Зазначає, що до смерті батька вона вважала, що майнові питання щодо спільно набутого майна вони із відповідачем вирішили в досудовому порядку, відповідач перепише квартиру на її батька, а вона не буде мати жодних претензій щодо придбаного ними автомобіля, однак в досудовому порядку вирішити спір їм так і не вдалося та з моменту коли вона дізналася про порушення своїх прав вирішила звернутися до суду із даним позовом.
Окремо щодо строку звернення до суду із позовом зазначає про те, що лише після смерті батька і пред`явлення їй вимоги звільнити квартиру, що була придбана у шлюбі, вона дізналася про порушення своїх прав.
Оскільки відповідач користується спільно придбаним автомобілем одноособово та використовує його в інтересах його сім`ї, реальний розподіл не є можливим, аналогічно провести розподіл спільно придбаної квартири неможливо. А тому просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1 та на 1/2 частку автомобіля марки Nissan Note, номер кузова НОМЕР_1 . В порядку поділу майна подружжя припинити за ОСОБА_2 право власності на квартиру в АДРЕСА_1 та визнати за нею право особистої власності на дану квартиру, припинити право її власності на 1/2 частку автомобіля марки Nissan Note, номер кузова НОМЕР_1 та визнати даний автомобіль особистою приватною власністю ОСОБА_2 , стягнути із відповідача судові витрати.
Оскаржуваним рішенням суду позовні вимоги задоволено частково.
Проведено поділ майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визнано квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 , право приватної власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 .
Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 562,65грн. судового збору.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Рішення в частині відмови у позові оскаржила позивач ОСОБА_1 . Не погоджується з тим, що суд не взяв до уваги мирову угоду затверджену ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 04.09.2012 року. Звертає увагу, що за умовами мирової угоди саме відповідач взяв на себе зобов`язання після погашення кредиту подарувати квартиру її батькам, однак таке залишилось невиконаним. Оскільки вона є спадкоємцем своїх батьків, то успадкувала їх права, які були передбачені цією мировою угодою. Також судом безпідставно не враховано, що саме вона погашала кредит у період з 2014 по 2022 рік, що стверджується квитанціями про погашення кредиту. Після розірвання шлюбу у них була усна домовленість , що відповідачу залишається у користуванні автомобіль і він сплачує за нього кредит, а квартира в якій проживали її батьки залишається батькам, а вона сплачує кредит, Стверджує, що добросовісно виконувала домовленість, а у відповідача не було коштів, оскільки автомобіль був проданий з електронних торгів за борги. Просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та визнати за нею право власності на квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . 
Представник відповідача-адвокат Мисак О.С. подала відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що вважає апеляційну скаргу безпідставною, а рішення суду законним та об`єктивним. Звертає увагу, що відповідач не був стороною у справі в якій затверджена мирова угода, а тому обов`язки цієї мирової угоди на нього не поширюються. Твердження позивача про успадковані нею права від батьків на підставі мирової угоди є безпідставними, оскільки батько позивачки також не був стороною у справі в якій ця угода затверджена. Права по цій мировій угоді набула мати позивачки, які не могли бути успадковані. Щодо тверджень позивачки, що саме вона оплачувала кредит за квартиру , то зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не надала доказів того, що на час розірвання шлюбу вона мала відповідну суму особистих коштів для сплати кредиту. Спірна квартира є спільною власністю подружжя і не може бути визнана особистою власністю позивачки, тому просить рішення суду залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Згідно з ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено такі обставини.
Позивач та відповідач з 09.01.2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 25.06.2014р.
Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 30.05.2012р. ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_3 .
Згідно з п. 3.2 договору, продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 112522,37грн., з яких 47522,37грн. покупець сплатив продавцю до укладення договору, а решту суми 65000грн. сплачується покупцем за рахунок кредитних коштів, що надані ПАТ АКБ «Львів» після укладення кредитного договору, договору іпотеки та одержання кредитних коштів.
Відповідно до договору іпотеки від 30.05.2012р., що укладений між ПАТ АКБ «Львів» як іпотекодержателем та ОСОБА_2 , як іпотекодавцем, та іпотекою за даним договором забезпечуються вимоги іпотекодержателя, що випливають з умов кредитного договору № 20.07.000195 від 30.05.2012р. Іпотекодавець передає в іпотеку належне йому майно, а саме квартиру АДРЕСА_3 .
Із копії договору купівлі-продажу автомобіля №21298 від 12.03.2011р. та додатку №1 до нього, встановлено, що ОСОБА_2 придбано у ТзОВ «Галавтосвіт» автомобіль марки Nissan Note, номер кузова НОМЕР_1 , за ціною 122351грн.
Відповідно до ухвали Червоноградського міського суду від 04.09.2012р. про затвердження мирової угоди у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом, встановлено, що до підписання мирової угоди відповідачка ОСОБА_1 та ї чоловік ОСОБА_2 купують для позивача ОСОБА_3 та зацікавленої сторони ОСОБА_4 однокімнатну квартиру в АДРЕСА_1 . Оплата за квартиру проводиться в кредит, який оформляє на себе чоловік відповідачки ОСОБА_2 .. Після сплати ОСОБА_2 кредиту за квартиру, він та відповідачка ОСОБА_1 зобов`язуються передати у дар квартиру позивачу ОСОБА_3 та зацікавленій стороні ОСОБА_4 .. Передача квартири оформляється договором дарування та посвідчується нотаріусом.
Мирова угода від 03.09.2012р. підписана ОСОБА_3 і ОСОБА_4 із однієї сторони та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з іншої.
Із копії розписки ОСОБА_2 від 03.09.2012р. встановлено, що у такій він зобов`язується після сплати кредиту за квартиру АДРЕСА_3 передати її у власність безоплатно ОСОБА_3 і ОСОБА_4 оформивши це укладенням договору дарування, посвідченого нотаріусом.
Із копій свідоцтв про смерть встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 .
З акту ОСББ «Успіх-15/17/19» від 25.04.2022р. вбачається, що ОСОБА_4 проживав без реєстрації в квартирі АДРЕСА_3 до дня смерті.
З квитанцій за період 2015-2022р.р. встановлено, що заборгованість за кредитним договором № 20.07.000195 від 30.05.2012р. погашали як позивач ОСОБА_1 так і відповідач ОСОБА_2 .
Позивачка звертаючись з вимогою про визнання за нею у цілому права особистої власності на спірну квартиру, посилається на те, що відповідач зобов`язався придбати квартиру для її батьків, що стверджується його розпискою та мировою угодою , яка укладена у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом, а також сплатою кредиту після розірвання шлюбу.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. В порушення вимог ст.ст.12, 89 ЦПК України позивачем не надано суду доказів своїх тверджень, а саме про суму  заборгованості за кредитом на час   розірвання шлюбу, сум відсотків та розрахунку сплачених нею особисто коштів на погашення кредиту, як і не наведено доказів щодо віднесення спірної квартири згідно положень ст. 57 СК України до її особистої приватної власності. Судом не взято до уваги покликання позивачки на мирову угоду укладену при розгляді справи за позовом  ОСОБА_3 до  ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом, ухвалу суду про її затвердження та розписку відповідача, з тих підстав, що  відповідач ОСОБА_2  не являвся стороною у цій справі.Також суд виходив з вимог ст.70 СК УКраїни, якою передбачено, що разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з таких підстав. 
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя
статті 368 ЦК України).
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно зі статтею 68 СК України зазначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.  Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»  судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що квартира АДРЕСА_3 придбана під час шлюбу, є спільним майном подружжя та підлягає поділу між сторонами по частці.
Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що мирова угода та розписка відповідача, відповідно до яких він взяв на себе зобов`язання подарувати зазначену квартиру батькам позивачки, не може бути підставою для визнання за нею в цілому права особистої власності на спірну квартиру.
З умов мирової угоди встановлено, що обов`язок подарувати квартиру батькам позивачки мали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Матеріали справи не містять доказів про те, що за життя батьки позивачки звертались до відповідача з вимогою виконати умови мирової угоди .
Відповідно до ст.208 ЦПК України виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою.
Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження".
У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.
Твердження позивачки про те, що вона успадкувала право батьків вимагати виконання відповідачем умов мирової угоди та взятих на себе зобов`язань за розпискою є безпідставним, враховуючи такі вимоги закону. 
Відповідно до п.5 ч.1 ст.1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема, права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.
Частиною 2 ст.608 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора.
Згідно з ч.3 ст.719 ЦК України договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним.
Статтею 723 ЦК України передбачено можливість укласти договір дарування з обов`язком передати дарунок в майбутньому. Однак якщо до настання строку (терміну) або відкладальної обставини, встановленої договором дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому, дарувальник або обдаровуваний помре, договір дарування припиняється.
Наведені норми законодавства свідчать про безпідставність позовних вимог в частині визнання за позивачкою права особистої власності на квартиру на підставі взятих відповідачем зобов`язань подарувати спірну квартиру батькам позивачки. 
З приводу тверджень позивачки про те, що вона оплачувала кредит після розірвання шлюбу, апеляційний суд також погоджується з висновокм суду першої інстанції про те, що належних та допустимих доказів того, що внесені позивачкою кошти були її особистими, а також яку суму коштів нею сплачено після розірвання шлюбу. 
Посилання на те, що у квитанціях про погашення кредиту платником вказана позивачка не свідчить про те, що квартира може належати їй на праві особистої власності. 
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Отже, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінив докази у їх сукупності та ухвалив законне та обґрунтоване рішення.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Рішення в частині відмови у позові щодо поділу автомобіля позивач не оскаржує, тому суд апеляційної інстанції не має обов`язку наводити мотиви та переглядати рішення в цій частині. 
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п. 1; 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 вересня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 06 лютого 2023 року. 

Головуюча суддя                                                         Ю.Р. Мікуш

Судді:                                                                 Т.І. Приколота 

Р.В. Савуляк