Дата документу 15.02.2024 Справа № 317/5492/23

Запорізький апеляційний суд

Єдиний унікальний №317/5492/23                 Головуючий у 1-й інстанції: Сакоян Д.І. 
 
Провадження № 22-ц/807/476/24         Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
15 лютого 2024 року                                                        м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:     	Подліянової Г.С., Гончар М.С.,  Маловічко С.В.,   	

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 07 грудня 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропоста-чання» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за електричну енергію, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелек-тропостачання» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за електричну енергію, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» є суб`єктом господарювання, який утворився під час здійснення заходів з відокремлення оператора системи розподілу від постачання електричної енергії згідно п. 13 Розділу ХVII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ринок електричної енергії» та починаючи з 01 січня 2019 року ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» виконує функції постачальника універсальних послуг на території Запорізької області.
ОСОБА_1 було здійснено приєднання до публічного договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг на умовах комерційної пропозиції, яка є додатком до договору, що розміщені на офіційному сайті заявника, за умовами якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує вартість спожитої електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами даного договору.
За адресою споживання: АДРЕСА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 та за період січня 2019 року – січень 2022 року за вказаною адресою було спожито електричної енергії загальний обсяг якої складає 45170 кВт/год.
У порушення умов договору в частині оплати вартості електричної енергії та п. 4.12 Правил роздрібного ринку електричної енергії у відповідача виник борг за спожиту електричну елегію за вказаний період на суму 74013,60 грн. 
Враховуючи несвоєчасну оплату вартості спожитої електричної енергії, відповідачу було нараховано 3% річних у сумі 3369,69 грн за період з 21 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року, також інфляційні втрати у розмірі 9927,77 грн за період з 01 березня 2019 року по 23 лютого 2022 року. 
З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за спожиту у період з 01 січня 2019 року по 31 січня 2022 року електричну енергію у розмірі 74013,6 грн; 3 відсотків річних – 3369,69 грн; інфляційних втрат – 9927,77 грн за період з 01 березня 2019 року по 23 лютого 2022 року, разом 87311,06 грн, а також судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 2684 грн. 

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 07 грудня 2023 року у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповно з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 07 грудня 2023 рокуі ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» та стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» заборгованість за спожиту у період з 01 січня 2019 року по 31 січня 2022 року електричну енергію у розмірі 74013,6 грн; 3 відсотків річних – 3369,69 грн; інфляційних втрат – 9927,77 грн за період з 01 березня 2019 року по 23 лютого 2022 року, разом 87311,06 грн та судові витрати.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки долученим до заяви доказам, які підтверджували заявлену вимогу, та не навів обґрунтованих мотивів щодо їхнього відхилення. Зазначає, що постачання електричної енергії здійснюється на умовах договору постачання універсальних послуг, який є публічним договором приєднання та розробляється постачальником універсальної послуги на підставі типового договору, форма якого затверджується Регулятором, що постачання електричної енергії здійснюється за договором постачання електричної енергії споживачу, який укладається шляхом оплати рахунка, фактичного споживання будь-яких обсягів електричної енергії або підписання заяви-приєднання, у випадку, коли сторони досягли згоди щодо укладання договору на інших умовах, відмінних від тих, які містяться у комерційних пропозиціях, розміщених на офіційному сайті Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання». Крім того, відсутність підписаного сторонами договору не свідчить про відсутність відповідних правовідносин та не звільняє боржника від оплати послуг, оскільки згідно з ч. 3 ст. 714 ЦК України законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами. Так, законодавством передбачена можливість постачання електричної енергії побутовому споживачу без фактичного підписання відповідного договору останнім. Факт надання ОСОБА_1 послуг електричної енергії підтверджується відкритим на його ім`я особового рахунку№ НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , споживання електричної енергії у кількості 45170 кВт/год за період з 01 січня 2019 року по 31 січня 2022 року на суму 74013,6 грн на яку в порядку ст. 625 ЦК України було нараховано 3 відсотки річних у сумі 3369,69 грн за період 21 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року та суму інфляційних витрат у розмірі 9927,77 грн за період з 01 березня 2019 року по 23 лютого 2022 року. Вважає, що до позовної заяви було долучено достатню кількість документів, якими обґрунтовувалася заявлена грошова вимога до боржника.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до пунктів 1,2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
В силу вимог ч. 1  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2024 року це 302 800 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн (3028,00 грн Х 100 = 302 800 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 87311,06 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд врахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно ч.1 ст. 375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам   відповідає в повній мірі.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» не доведено, що ОСОБА_1 є споживачем послуг електроенергії за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки він не є власником зазначеного будинку, не зареєстрований в ньому, даних про його фактичне там проживання матеріали справи також не містять, який жодного разу оплату за вказані послуги за спірний період не вносив, підписаний договір між сторонами відсутній, заявку до приєднання до типового договору відповідач не подавав. Отже, ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» не визначило правового статусу будинку та його власників/користувачів, що унеможливлює вирішення судом питання про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію саме з ОСОБА_1 як власника вказаного майна або фактичного споживача наданих послуг.
З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного. 
Статтею 10ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до  Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України  завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Судом встановлено, що відповідно до ухвали Запорізького районного суду Запорізької області у справі №317/4181/23 ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» відмовлено у видачі судового наказу про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію з ОСОБА_1 на підставі ч. 9 ст. 165 ЦПК України (а.с.7). 

Відповідно до листа ПАТ «Запоріжжяобленерго» від 05 червня 2023 року за вих. № 2346 та додатку №1 до нього, надано відомості щодо фактичного обсягу споживання електричної енергії кожного календарного місяця за період з 01 січня 2019 року по 01 січня 2022 року в будинок АДРЕСА_1 , особовий рахунок НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , загальний обсяг якої складає 45 170 кВт*год. (а.с.15).

Відповідно до розрахунку заборгованості за спожиту електроенергію за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_1 за період з 01 січня 2019 року по 31 січня 2022 року становить 74013,6 грн (а.с.17-26).

Відповідно до листа сільського голови Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 02 жовтня 2023 року за вих. №2570/08-27, ОСОБА_1 не зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.36).

Відповідно до довідки Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області від 16 жовтня 2023 року, за відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Запорізькій області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованим/знятим з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , не значиться (а.с.48).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №350098691, сформованої 12 жовтня 2023 року, ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , відсутні відомості щодо належності останньому будь-якого нерухомого майна (а.с.45). 

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №350100654, сформованої 12 жовтня 2023 року, відомості про реєстрацію права власності на нерухоме майно ( АДРЕСА_1 ) відсутні (а.с.46).
Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги є індивідуальним споживачем.
Згідно п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
       Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.
Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про електроенергетику» споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про постачання електричної енергії між споживачем та енергопостачальною організацією
Правовідносини щодо постачання електричної енергії споживачам регулюються відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» та Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг N312 від 14.03.2018 року (далі - ПРРЕЕ).
Згідно з п.2.3.14 ПРРЕЕ постачальник послуг комерційного обліку забезпечує зняття показів засобів вимірювальної техніки відповідно до Кодексу комерційного обліку.
Пунктом 8.6.1 Кодексом комерційного обліку електричної енергії, передбачено, що зчитування показів лічильників, встановлених у споживачів, може здійснюватися споживачем, а також оператором системи або постачальником послуг комерційного обліку (у ролі оператора зчитування даних з лічильників) відповідно до цього Кодексу та умов договору.
Відповідно до п.4.3. ПРРЕЕ дані, необхідні для формування платіжних документів, у тому числі щодо обсягів електричної енергії, надаються учасникам роздрібного ринку адміністратором комерційного обліку в порядку, встановленому Кодексом комерційного обліку.
Розрахунки між споживачем та електропостачальником здійснюються згідно з даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку в порядку, передбаченому ККО, про обсяги поставленої, розподіленої (переданої) та купленої електричної енергії. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну (п.4.12 ПРРЕЕ).

У зв`язку із відокремленням функції з розподілу електричної енергії від функцій постачання електричної енергії, що визначено положеннями Закону України «Про ринок електричної енергії», постачальник універсальних послуг, яким є Товариство з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» згідно з постановою НКРЕКП № 807 від 31.07.2018 здійснює постачання електричної енергії з 01.01.2019 у порядку, визначеному правилами роздрібного ринку.

ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» є правонаступником у частині прав та обов`язків за договорами про постачання/користування електричної енергії, що діяли до 01.01.2019. Воно є постачальником універсальних послуг на території Запорізької області відповідно до постанови НКРЕКП № 1268 від 26.10.2018 та п. 13розділу ХVІІ Закону України «Про ринок електричної енергії».

Згідно з п. 1.2.15 Правил роздрібного ринку електричної енергії укладення, внесення змін, здійснюється відповідно до вимог законодавства та цих Правил. Договори, передбачені цими Правилами, укладаються у письмовій формі в паперовому або в електронному вигляді.

Для укладення договору шляхом приєднання до умов договору, друга сторона підписує заяву-приєднання.

Договір може бути укладений, змінений та розірваний за допомогою інформаційно-комунікаційних систем та/або засобів електронної комунікації, зокрема через особистий кабінет у вигляді електронного документа.

На роздрібному ринку не допускається споживання (використання) електричної енергії споживачем без укладення відповідно до цих Правил договору з електропостачальником та інших договорів, передбачених цими Правилами.

При переході права власності (користування) на об`єкт до нового власника (користувача) переходять права та обов`язки за договорами, укладеними відповідно до цих Правил, крім випадків, передбачених законодавством.

Також п. 13 розділу XVII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ринок електричної енергії» визначено, що фактором приєднання до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-який дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунку постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії.

Відповідно до п. 1.2.8 Правил роздрібного ринку електричної енергії постачальник універсальних послуг здійснює постачання електричної енергії на підставі договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, який є публічним договором приєднання та зміст якого визначається постачальником універсальних послуг на основі Типового договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (додаток 6 до цих Правил), та укладається в установленому цими Правилами порядку. Постачальник універсальної послуги не може відмовити побутовому споживачу, малому непобутовому споживачу або іншому споживачу, який відповідно до законодавства має право на отримання універсальних послуг, електроустановки якого розташовані на території діяльності постачальника універсальної послуги, в укладенні такого договору за умови наявності у споживача чинного договору про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії.

Згідно пункту 5.5.5 Правил роздрібного ринку електричної енергії споживач зобов`язаний крім іншого: користуватися електричною енергією виключно на підставі договору (договорів); здійснювати оплату рахунків, виставлених на підставі актів про порушення цих Правил та умов договору.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до положень частини першої статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до положень частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із частинами п`ятою – сьомою статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За твердженням відповідач ОСОБА_1 є споживачем електричної енергії, яку постачає ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» за адресою: АДРЕСА_1 . Зважаючи на наведені вище положення та норми, позивач мав би надати до суду належні та допустимі докази того, що відповідач або є власником житлового приміщення за вказаною адресою, відтак має нести тягар утримання майна як його володілець, або є споживачем наданих послуг, оскільки фактично мешкає в ньому. В той же час жодного належного доказу з даного приводу позивачем подано не було.
Фактично позивач свою позицію обгрунтовує тим, що він обліковує особовий рахунок по даному приміщенню за відповідачем посилаючись на лист ПАТ «Запоріжжяобленерго» від 05 червня 2023 року за вих. №2346. При цьому доказів обгрунтованості такого обліку особового рахунку за особою відповідача ( наприклад заяви відповідача про відкриття рахунку, укладеного ним договору на постачання послуг, відповідного рішення уповноваженого органу про вселення відповідача до будинку, укладеного ним договору оренди, тощо) до суду позивач так і не надав.
Як вбачається з розгорнутого розрахунку заборгованості, зазначений особовий рахунок співпадає з номером договору від 01 січня 2019 року, який по своїй природі є публічним договором, який розміщений на сайті позивача. 
Проте, позивач не долучив до матеріалів справи заяви ОСОБА_1 на відкриття особового рахунку, зведену картку абонента по особовому рахунку № НОМЕР_1 , з яких вбачалось би, що ОСОБА_1 є абонентом за адресою: АДРЕСА_1 . 
Крім того, як вбачається з розрахунку заборгованості, відповідач за спірний період не вчинив жодної оплати за надані позивачем послуги у зазначений будинок. 
Доказів того, що ОСОБА_1 зареєстрований чи проживає за вказаною адресою та, відповідно, є споживачем наданих ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» послуг позивачем не надано.
Напроти, з матеріалів справи вбачається, та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 за адресою : АДРЕСА_1 не зареєстрований, право власності на зазначений будинок за ним в установленому порядку не зареєстровано. Доказів того, що він фактично проживає в будинку за зазначеною адресою, матеріали справи не містять. 
Не надав позивач до суду й доказу належності спірного приміщення відповідачу на праві власності, аби покласти на нього тягар утримання належного йому майна. 
Таким чином, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_1 є споживачем електричної енергії, в розумінні ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», яку постачає позивач за адресою: АДРЕСА_1 , матеріали справи не містять.
Крім того, для повного та всебічного розгляду справи, Запорізьким апеляційним судом в порядку ст. 367 ЦПК України були направлені запити до Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, ТОВ «Запорізьке міське бюро технічної інвентаризації» щодо встановлення власника спірного будинку та місця реєстрації відповідача (а.с.117-118).
Зі змісту листа ТОВ «Запорізьке міське бюро технічної інвентаризації» від 02 лютого 2024 року за вих. №151 вбачається, що з 01 січня 2013 року реєстрацію речових прав на нерухоме майно, в тому числі реєстрацію речових прав власності на нерухоме майно здійснюють реєстратори Державної реєстраційної служби (Укрдержреєстр) та нотаріуси як спеціальні суб`єкти. З огляду на вищезазначене ТОВ «ЗМБТІ» не має доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а так само до Реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідно позбавлене можливості надавати інформацію про реєстрацію права власності. Крім того повідомило, що правовстановлюючі документи, які б посвідчували право власності фізичних або юридичних осіб на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 в матеріалах інвентарної справи не містяться (а.с.123).

Відповідно до листа сільського голови Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Зачепило С. від 05 лютого 2024 року за вих. №0331/08-27 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 за період з січня 2019 року по теперішній час ніхто не зареєстрований. Інформація щодо права власності на об`єкт нерухомого майна та його власника на зазначений будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня (а.с.126). 
Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо не доведення позивачем правових підстав для стягнення заявленого боргу саме з відповідача. Крім того, оскільки позовні вимоги щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат є похідними від вимоги про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, підстав для їх задоволення також немає.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п. 113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).
Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи позивача, що ОСОБА_1 є споживачем електричної енергії, яку постачає ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» за адресою: АДРЕСА_1 , не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені належними до допустимими доказами, що відповідач або є власником житлового приміщення за вказаною адресою, відтак має нести тягар утримання майна як його володілець, або є споживачем наданих послуг, оскільки фактично мешкає в ньому.

Посилання позивача, що фактичне споживання побутовим споживачем електричної енергії підтверджується долученим до матеріалів справи листом ПАТ «Запоріжжяобленерго» від 05 червня 2023 року №2346 не заслуговують на увагу з наступних підстав. Згідно вимог ч. 1 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Проте, як зазначалось раніше, позивачем не доведено факт споживання таких послуг саме ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Інші аргументи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції. 

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява N 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява N 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжя-електропостачання» залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 07 грудня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 15 лютого 2024 року.

Головуючий, суддя                 Суддя               Суддя
Подліянова Г.С.               Гончар М.С. Маловічко С.В.