ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року  
м. Черкаси   
  		
справа № 707/3208/23  провадження № 22-ц/821/268/24 категорія 301020000  		

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Бородійчука В.Г.
суддів: Гончар Н.І., Фетісової Т.Л.
секретар: Мунтян К.С.

учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1  
представник позивача – адвокат Кушнір Анна Семенівна 
відповідач: Білозірська сільська рада Черкаського району Черкаської області 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Кушнір Анни Семенівни на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 23 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області про визнання права власності за набувальною давністю.

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
       
23 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області про визнання права власності за набувальною давністю.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що він з 1980 року і по теперішній час проживає за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позивач переїхав до даного будинку разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 .
На момент переїзду до будинку, ОСОБА_2 проживала з ОСОБА_3 як чоловік та жінка однією сім`єю. Шлюб між сторонами укладено не було.
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Після смерті рідних, ОСОБА_1 залишився проживати в будинку та адресу свого проживання з того часу не змінював.
Відповідно до наданих Білозірською сільською радою відомостей згідно по господарської книги № 48 за 1983-1985 роки, особовий рахунок № НОМЕР_1 , домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 рахується за ОСОБА_3 . В домоволодінні зареєстрований власник – ОСОБА_3 .
Згідно по господарської книги № 48 за 1986-1990 роки, особовий рахунок № НОМЕР_2 , домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 рахується за ОСОБА_3 . У домоволодінні зареєстровані: власник – ОСОБА_3 , син – ОСОБА_1 , дружина – ОСОБА_2 . 
Наявна інформація про смерть ОСОБА_3 – ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після його смерті згідно по господарських книг № 42 за 1996-2000 роки, № 39 за 2001-2005 роки, № 46 за 2006-2010 роки, № 43 за 2011-2015 роки, № 26 за 2016-2020 роки та за 2021-2025 роки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 рахується за ОСОБА_1 , який вказаний як власник домоволодіння і є єдиною зареєстрованою особою в даному будинку.
З метою належного оформлення права власності на будинок ОСОБА_1 звернувся до КП «Черкаське об`єднане бюро технічної інвентаризації» та йому було видано довідку про зареєстроване право власності, згідно якої спірний будинок належить ОСОБА_4 .
Свідоцтво про право власності було видане Черкаською районною державною адміністрацією 24 липня 1992 року.
При ознайомленні з матеріалами інвентаризаційної справи позвиачу стало відомо, що замовлення на проведення технічної інвентаризації надавав ОСОБА_3 09 липня 1991 року. Ним же були оплачені вказані роботи БТІ. На підтвердження свого права власності ним було надано до БТІ довідку видану Білозірською сільською радою 08 квітня 1982 року № 48, згідно якої домоволодіння рахується за ОСОБА_3 .
В даній довідці було від руки змінено ім`я та по-батькові власника будинку на « ОСОБА_5 ».
З особистих припущень позивача це сталось внаслідок несподіваної смерті ОСОБА_3 .. Вочевидь його батько ОСОБА_4 надав до БТІ свідоцтво про смерть свого сина і там було виправлено ім`я власника.
Таким чином власником будинку став ОСОБА_4 , який був батьком покійного ОСОБА_3 ..
Згідно даних Білозірської сільської ради на території села Білозір`я проживав ОСОБА_4 в будинку АДРЕСА_2 . Було надано фотокопію погосподарської книги в якій містилась про нього інформація. Проте, жодних даних про його смерть не було вказано.
При зверненні до Черкаського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було отримано інформацію, що за архівним фондом виявлено актовий запис про смерть № 130, складений 28 жовтня 1991 року виконавчим комітетом Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області відносно ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у селі Білозір`я Черкаського району Черкаської області.
Таким чином наявна різниця між ім`ям титульного власника будинку та даними, які є в районному відділі РАЦС щодо смерті даної особи.
Згідно технічних характеристик будинок загальною площею 33,9 кв.м., житловою площею 16,2 кв.м. складається з однієї житлової кімнати, кухні та коридору. Домоволодіння складається з житлового будинку, сараю, вбиральні, огорожі, водоколонки.
Позивач зазначив, що з 1991 року позивач відкрито, добросовісно заволодів та почав користуватися зазначеним житловим будинком, а саме, проживав у ньому, за власні кошти утримував його у належному стані, здійснював поточні ремонти та сплачував комунальні платежі. За весь час проживання жодні особи не пред`являли претензій на даний будинок, в тому числі і в порядку спадкування. За інформацією з погосподарських книг він рахується єдиним власником даного будинку.
Зареєструвати право власності на вказаний будинок можливо лише після визнання такого права власності в судовому порядку.
Він використовує вказане нерухоме майно в особистих потребах, за свої кошти та власною працею утримує будинок та присадибну земельну ділянку, проводить ремонтні роботи, тобто більше 10 років фактично володіє спірним будинковолодінням.
В позовній заяві ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 23 листопада 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
За наслідками розгляду справи суд встановив, що позивач на момент початку володіння майном, був цілком і повністю обізнаний відносно того, що власником домоволодіння, на яке позивач просить визнати за собою право власності за набувальною давністю, був ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якого свідоцтво про право власності на будинок отримав ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Крім того, позивач протягом усього часу проживання у будинку достеменно знав хто є власником домоволодіння та проживав у ньому з його дозволу.
Отже, суд вважав, що не можна вважати добросовісним володіння позивачем домоволодінням, щодо якого позивачу достеменно протягом усього часу володіння було відомо хто є його власником.
Тобто всі умови набуття права власності саме за набувальною давністю відсутні, зокрема добросовісність. На думку суду, тривалий час відкрите володіння не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав передбачених статтею 344 ЦК України. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги 

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі свого представника – адвоката Кушнір А.С. оскаржив його в установленому порядку до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Кушнір А.С. просить скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 23 листопада 2023 року як незаконне та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що позивач на момент початку свого володіння майном був повністю обізнаний відносно того, що власником домоволодіння, яке позивач просить визнати за собою право власності за набувальною давністю був ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якого свідоцтво про право власності на будинок отримав ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Позивач вселився в будинок в 1980 році і з того часу проживав в ньому разом з матір`ю та ОСОБА_3 . На момент вселення в будинок, право власності на нього ні за ким не було зареєстроване.
Після смерті рідних, ОСОБА_1 вважав себе власником будинку, що повністю підтверджується відомостями по господарських книг та вважав, що має право на реєстрацію права власності на будинок за собою в порядку безоплатної приватизації. Позивач був впевнений, що будинок знаходиться в комунальній власності, тому саме з цих причин він звернувся до ЧООБТІ за розробкою технічного паспорту на будинок.
Ознайомившись з копією інвентаризаційної справи, ОСОБА_1 з`ясував, що замовлення на проведення технічної інвентаризаційної справи надав ОСОБА_3 09 липня 1991 року. Ним же були оплачені роботи БТІ.
Проте, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а отже не міг звертатись 09 липня 1991 року до ЧООБТІ. Особа, яка звернулася до ЧООБТІ не відома.
В довідці Білозірської сільської ради № 48 від 08 квітня 1982 року від руки змінено ім`я та по-батькові власника будинка на « ОСОБА_5 ».
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а свідоцтво про право власності на будинок було видано Черкаською районною державною адміністрацією 27 липня 1992 року (майже через дев`ять місяців після смерті ОСОБА_4 ).
Крім того, офіційно, за даними РАЦС ім`я ОСОБА_4 було ОСОБА_4 . На момент смерті останнього, він не набув право власності на вказаний будинок.
Отже, фактично власника будинку не існувало і після смерті ОСОБА_4 спадкова справа не заводилася, на даний будинок протягом майже тридцять років ніхто не претендував.
Відповідачем в даній справі визначено Білозірську сільську раду Черкаського району Черкаської області як територіальну громаду, за заявою якої даний будинок може бути переданий за рішенням суду у комунальну власність, в порядку встановленому статтею 335 ЦК України як безхазяйного майна. Відповідач на дане майно не претендує, що свідчить його заява, подана до суду першої інстанції.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про залишення позову без задоволення, відтак таке рішення підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив
       
Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Судом першої інстанції встановлено, що на момент звернення до суду з позовом існує нерухоме майно, а саме будинок АДРЕСА_1 , яке на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 від 24 липня 1992 року належало на праві власності ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України  особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України  є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і за таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. 
Звідси йдеться про добросовісне, але не правомірне, в тому числі без титульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння і користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. 
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності – добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому, володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших особі про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. 
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому, втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливати визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. 
Також, для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156 св 18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291 гс 18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України  добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347 св 22).
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому, безтитульність визначається як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18), від 22 лютого 2021 року у справі № 607/21758/19 (провадження № 61-18513св20), від 11 листопада 2022 року у справі № 547/200/21 (провадження № 61-3172св22), від 29 вересня 2023 року у справі № 1522/9367/12 (провадження № 61-1662св22).
Має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів позовної заяви, позивачу були відомі всі обставини користування спірним будинковолінням. Сам ОСОБА_1 зазначив, що переїхав до вказаного будинку у чотирнадцятирвному віці разом з мамою, яка проживала в цивільному шлюбі з ОСОБА_3 .. Фактично дана обставина дає підстави вважати, що сам факт переїзду до будинку ОСОБА_3 спростовує доводи позивача про те, що він не знав кому належить будинок.
Після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 став проживати та володіти будинком за адресою: АДРЕСА_1 . 
Отже, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала хто є власник.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки самим позивачем зазначено, що йому були відомі всі обставини, за яких померлий спадкодавець користувався гаражем, тобто відсутні підстави вважати, що позивач не знав і не міг знати, що володіє чужою річчю. 
За таких обставин, суд першої інстанції, належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, врахувавши принцип справедливості рішення суду, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено всіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, оскільки позивач протягом усього часу проживання у будинку достеменно знав хто є власником домоволодіння та проживав у ньому з його дозволу. Тривалий час відкрите володіння не є безумовною підставою для задоволення вимог з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України. 
Таким чином, вирішуючи спір районний суд правильно визначився з характером позовних вимог та прийняв обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам чинного законодавства. 
Європейський суд з прав людини  наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в його рішенні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Кушнір Анни Семенівни залишити без задоволення. 
Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 23 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області про визнання права власності за набувальною давністю залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного  судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 

Повний текст постанови складено 14 лютого 2024 року.

Головуючий                                                        В.Г. Бородійчук

Судді                                                                Н.І. Гончар

                                                                       Т.Л. Фетісова