Справа № 148/1278/23
Провадження № 22-ц/801/61/2024
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року	Справа № 148/1278/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя – доповідач),
суддів Рибчинського В. П., Оніщука В. В.,
розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 25.09.2023 року, ухвалене у складі судді Ковганича С. В. в приміщенні суду в м. Тульчин, - 
в с т а н о в и в :

7.07.2023 року Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (далі – АТ «ПУМБ») звернулося до суду з позовом у якому просили, посилаючись на положення статей 16, 525, 526, 530, 1048-1050, 1054 ЦК України  стягнути з   ОСОБА_1  на користь банку заборгованість за кредитним договором № 1001906290201 від 24.06.2021 року, яка станом на 24.05.2023 року становить суму 102290,45 грн., з яких: 60986,02 грн - заборгованість за кредитом, 7,26 грн - заборгованість за процентами, 41297,17 грн - заборгованість за комісією. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24.06.2021 року між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1001906290201, на підставі якого останній отримав кредит у сумі 86150 грн. 
Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит, проте відповідач свої кредитні зобов`язання належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 24.05.2023 року має заборгованість у розмірі 102290,45 грн. У добровільному порядку вказана заборгованість відповідачем не погашена. 
Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 25.09.2023 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором № 1001906290201 від 24.06.2021 року в розмірі 102207,36 грн, з яких: 60986,02 грн - заборгованість за кредитом, 7,26 грн - заборгованість за процентами, 41214,08 грн - заборгованість за комісією.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь АТ «ПУМБ» судові витрати з оплати судового збору в сумі 2681,82 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу (вх. № 9336 від 9.11.2023 року), в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині стягнення комісії та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по комісії. 
Основними доводами апеляційної скарги є те, що умова кредитного договору про сплату заборгованості по комісії є нікчемною, а тому правові підстави для стягнення заборгованості по комісії відсутні, на що суд першої інстанції уваги не звернув. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14.12.2023 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 25.09.2023 року. Відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 25.09.2023 року.Надіслано позивачу копію апеляційної скарги, роз`яснено йому право подати відзив на апеляційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 360 ЦПК України (з наданням доказів надсилання (надання) копії відзиву та доданих до нього документів заявнику) у 5-денний строк з моменту отримання копії цієї ухвали.
Через систему Електронний Суд АТ «ПУМБ» був ознайомлений з ухвалою про відкриття апеляційного провадження, апеляційною скаргою відповідача та доданими до неї документи, про що свідчить роздруківка з програми Д3 про підтвердження отримання зазначених документів АТ «ПУМБ».
У строк встановлений судом відзив на апеляційну скаргу не находив. 
Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. 
ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 25.09.2023 року у справі з ціною позову 102290,45 грн, що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (268400 грн).
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України). 
Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 25.09.2023 року оскаржується відповідачем в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по комісії, а тому апеляційним судом рішення перевіряється в оскаржуваній частині.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).
Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України з таких підстав.
У справі встановлено наступні обставини.
24.06.2021 року між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1001906290201, на підставі якого відповідач отримав кредит у сумі 86150 грн. /а. с. 3-4/. 
Підписавши заяву на приєднання до Договору комплексного обслуговування фізичних осіб від 24.06.2021 року, відповідач беззастережно підтвердив, зокрема, що приймає публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (далі - ДКБО), яка розміщена на сайті АТ «ПУМБ»:pumb.ua, у повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО, так і послуг, що можуть йому бути надані в процесі обслуговування (з урахуванням всіх змін) і погодився з тим, що може обирати будь-які передбачені ДКБО послуги, в тому числі через дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості банку). 
У даній заяві відповідач просив надати йому споживчий кредит на наступних умовах: 1. Найменування кредитного продукту - Кредит на загальні цілі; 2. Цільове призначення : а) загальні споживчі цілі; б) сплата Разової комісії банку; 3. Сума 86150 грн, разова комісія - 0,00 грн; 4. Строк - 24 місяці; 5. Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості - 2,99 %; 6. Розмір процентної ставки - 0,01 % річних; 8. Схема повернення кредиту ануїтетна (рівними платежами); 9. Спосіб надання споживчого кредиту на загальні споживчі цілі - видача готівкою через касу банку; банківський переказ на рахунок НОМЕР_1 , в АТ «ПУМБ», код отримувача 3194025518, отримувач ОСОБА_1 . Відповідно до графіку платежів, що міститься у заяві: платіжний період з 24.06.2021 по 24.06.2023; дата платежу до 24 числа кожного календарного місяця; розмір щомісячного платежу становить 6165,84 грн щомісячно та 6165,63 грн (останній платіж), в тому числі комісія за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2575,88 грн щомісяця. /а. с. 3-4 зворот/.
На аркуші справи 5 знаходиться паспорт споживчого кредиту, а на аркушах 7-12 знаходиться публічна пропозиція АТ «ПУМБ» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.
Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит в сумі 86150 грн, що підтверджується копією платіжної інструкції № TR.50208769.60563.8810 від 24.06.2021 року /а. с. 15 зворот/ та випискою/особовим рахунком ОСОБА_1 з 24/06/2021 по 25/05/2023 /а. с. 17 зворот - 18/.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка згідно з наданими представником позивача розрахунками станом на 24.05.2023 року становить 102290,45 грн., з яких: 60986,02 грн - заборгованість за кредитом, 7,26 грн - заборгованість за процентами, 41297,17 грн - заборгованість за комісією /а. с. 16-17/.
З метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача було направлено письмову вимогу (повідомлення) № вих. 1 від 25.05.2023 року з вимогою погасити заборгованість за кредитним договором № 1001906290201 від 24.06.2021 року в сумі 102290,45 грн не пізніше 30 календарних днів з дня отримання цього повідомлення, що підтверджується копією даної письмової вимоги /а. с. 13/ та списком № 20230529 АРІ ПУМБ_102 згуртованих відправлень (рекомендованих листів) /а. с. 14-15/..
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що представник відповідача позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом та відсотками визнав, тому вимоги позивача про стягнення із відповідача заборгованості за кредитом в розмірі 60986,02 грн та заборгованості за процентами в розмірі 7,26 грн є обґрунтованими, підтверджені матеріалами справи та підлягають до задоволення в повному обсязі.
Проте, дослідивши розрахунок позивача щодо нарахування комісії, встановлено, що позивачем в порушення умов договору нараховано комісію в розмірі 2658,97 грн, в той час як умовами договору розмір комісії передбачено в сумі 2575,88 грн., при цьому, нарахування комісії в розмірі 2658,97 грн представником позивача у позові не обґрунтовано. Беручи до уваги, що відповідач погодився із усіма істотними умовами договору, зокрема, і щодо оплати комісії, яка є незмінною, і була відображена в заяві № 1001403932501 на приєднання до Договору комплексного обслуговування фізичних осіб від 24.06.2021 року, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за комісією підлягають частковому задоволенню в розмірі 41214,08 грн.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині (стягнення заборгованості по комісії) колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції в цій частині ґрунтується на неповному з`ясування обставин справи, неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)).
Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.
Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України).
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України).
Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»).
Тобто, споживчим є будь-який кредит наданий споживачу для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини перша та друга статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»).
Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина п`ята статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) зазначено, що :
«згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі встановлено, що відповідно до п. 5.7.3 публічної пропозиції АТ « ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (нова редакція діє з 15.03.2021 року) комісія за обслуговування кредитної заборгованості за споживчим кредитом встановлюється за послуги Банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення Споживчого кредиту, розрахунково-касове обслуговування щодо споживчого кредиту, надання консультаційних та інформаційних послуг щодо Споживчого кредиту. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості сплачується щомісячно в термін сплати процентів за користування Споживчим кредитом за відповідний розрахунковий період у розмірі, вказаному у заяві на приєднання до договору, від початкової (наданої) суми споживчого кредиту ( база розрахунку комісії). Комісія за обслуговування кредитної заборгованості за наданим Споживчим кредитом розраховується за повний місяць у якому відбувається повернення заборгованості. Під повним місяцем, у цій Частині 5 Розділу ІІ цього Договору, розуміється період, який визначається від попереднього до наступного терміну (дати) платежу згідно з Графіком платежів.
У п. 5 заяви на приєднання зазначено, що розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості 2, 99 %.
Колегія суддів звертає увагу, що в кредитному договорі не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія, також АТ «ПУМБ» не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає такими, що заслуговують на увагу аргументи апеляційної скарги про те, що положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними, тому суд першої інстанції зробив помилковий висновок про часткове задоволення позовної вимоги про стягнення комісії.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 1-4 частини першої статті 376 ЦПК України).
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення заборгованості по комісії з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.
В іншій частині рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 25.09.2023 року не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється. 
Щодо перерозподілу судових витрат.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 142 ЦПК України). 
Відповідно до підпункту б, в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, серед-іншого, з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Беручи до уваги наведені положення, підлягає скасуванню також рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат.
Ураховуючи те, що позовна заява задоволена судом першої інстанції в сумі 60993,28 грн, що становить 59,63 % /розрахунок 60993,28 х 100 : 102290,45 = 59,63 %/ задоволених позовних вимог, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви в сумі 1600,47 грн /розрахунок 2684 х 59,63 % = 1600,47 грн/. 
Також колегія суддів вважає, що з АТ «ПУМБ» слід стягнути на користь  ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 4026 грн, яка задоволена апеляційним судом.
Частиною десятою статті 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
За таких обставин, розмір судових витрат, який підлягає стягненню з АТ «ПУМБ» на користь  ОСОБА_1 в сумі 4026 грн, підлягає зменшенню на підставі частини десятої статті 141 ЦПК України до 2425,53 грн /розрахунок 4026 - 1600,47 = 2425,53/.
Щодо поновлення дії рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14.12.2023 року зупинено дію рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 25.09.2023 року у даній справі до закінчення розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
Враховуючи те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягаю задоволенню судом апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині стягнення заборгованості по комісії з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині, відтак слід поновити дію рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 25.09.2023 року (в неоскаржуваній частині). 
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 25.09.2023 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по комісії та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованостіпо комісії за кредитним договором № 1001906290201 від 24.06.2021 року в сумі 41297 грн, 17 коп. відмовити.
Поновити дію рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 25.09.2023 року (в неоскаржуваній частині).
Стягнути з Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (код ЄДРПОУ 14282829) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2425 (дві тисячі чотириста двадцять п`ять) гривень 53 копійки. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота
       
Судді: В. П. Рибчинський  
      
В. В. Оніщук