УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
20 березня 2024 року
м. Київ
 
справа № 757/36138/18
провадження № 61-537ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,
 
розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського апеляційного суду міста Києва 
від 30 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - Товариство 
з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про захист прав споживачів та стягнення банківського вкладу,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2018 році ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» 
(далі - ТОВ «ФК «Фінілон»), про захист прав споживачів та стягнення банківського вкладу.
 
В обгартування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначав, що між ним та АТ КБ «ПриватБанк» були укладені наступні договори банківського вкладу (депозиту):
 
1) договір від 18 липня 2013 року № SAMDN25000736585330 (Вклад «Стандарт 
на 12 мес.»), сума вкладу 40 263,01 Євро, рахунок для зарахування вкладу                      № 26358620741029, рахунок для зарахування процентів № 26358620741029,      ставка - 7,5 % річних, строк 366 днів до 18 липня 2014 року включно 
з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць;
 
2) договір від 18 липня 2013 року № SAMDN25000736585337 (Вклад «Стандарт 
на 12 мес.»), сума вкладу 40 263,01 Євро, рахунок для зарахування вкладу                     № НОМЕР_4, рахунок для зарахування процентів № НОМЕР_4,    ставка - 7,5% річних, строк 366 днів до 18 липня 2014 року включно 
з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць;
 
3) договір від 18 липня 2013 року № SAMDN25000736585346 (Вклад «Стандарт 
на 12 мес.»), сума вкладу 40 263,01 Євро, рахунок для зарахування вкладу                      № НОМЕР_5, рахунок для зарахування процентів № НОМЕР_5,    ставка - 7,5% річних, строк 366 днів до 18 липня 2014 року включно 
з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць.
 
Крім того, між ним та АТ КБ «ПриватБанк» були укладені договори банківського вкладу (депозиту), за умовами яких він вніс на депозитні рахунки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 грошові кошти в євро, а банк зобов`язався виплатити йому суми вкладів та нараховані проценти. Згідно із заявами 
на оформлення вкладу «Стандарт на 12 місяців» позивачем було внесено грошові кошти:
 
заява № SAMDN25000732171846 на оформлення вкладу «Стандарт на 12 міс.»       від 14 січня 2013 року - 40 000,00 Євро;
 
заява № SAMDN25000732171872 на оформлення вкладу «Стандарт на 12 міс.»       від 14 січня 2013 року - 40 000,00 Євро;
 
заява № SAMDN25000732171910 на оформлення вкладу «Стандарт на 12 міс.»        від 14 січня 2013 року - 31 959,77 доларів США.
 
На виконання вказаних договорів позивачем внесено на рахунок банку 
240 789,03 доларів США. Укладення наведених договорів та внесення грошових коштів на відповідні рахунки підтверджуються договорами банківського вкладу (депозиту), укладеними між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк», довідками 
ПАТ КБ «ПриватБанк» про залишки коштів на вкладних рахунках, ощадними книжками та пластиковими картками, випискою по рахунку. 
 
У травні та липні 2018 року позивач подав до відповідача заяви про розірвання депозитних договорів та виплату належних йому сум банківських вкладів, проте такі заяви відповідачем не задоволені та кошти, які знаходяться на рахунках, 
не повернуті.
 
Зважаючи на наведене, ОСОБА_1 просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» 
на його користь:
 
- за договором № SAMDN25000736585330 від 18 липня 2013 року, суму банківського вкладу у розмірі 40 263,01 євро, суму ненарахованих відсотків за вкладом з 19 липня 2013 року по 21 травня 2018 року в розмірі 14 824,04 Євро,      3 % річних у розмірі 7 004,36 грн за період з 22 травня по 10 липня 2018 року включно, пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 22 травня 
до10 липня 2018 року в розмірі 7 004,36 грн;
 
- за договором № SAMDN25000736585337 від 18 липня 2013 року, суму вкладу       40 263,01 Євро, суму ненарахованих відсотків за вкладом з 19 липня 2013 року 
до 21 травня 2018 року в розмірі 14 824,04 Євро, 3 % річних у розмірі 7 004,36 грн 
за період з 22 травня до 10 липня 2018 року включно, пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період із 22 травня до 10 липня 2018 року в розмірі                      7 004,36 грн;
 
- за договором № SAMDN25000736585346 від 18 липня 2013 року, суму вкладу        40 263,01 Євро, суму ненарахованих відсотків за вкладом з 19 липня 2013 року 
до 21 травня 2018 року в розмірі 14 824,04 Євро, 3 % річних у розмірі 7 004,36 грн 
за період з 22 травня до 10 липня 2018 року включно, пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 22 травня до 10 липня 2018 року в розмірі                      7 004,36 грн;
 
- за договором банківського вкладу (депозиту), депозитний рахунок                           № НОМЕР_1 , заява № SAMDN25000732171846 на оформлення вкладу «Стандарт на 12 міс.» від 14 січня 2013 року суму вкладу 40 000,00 Євро; суму ненарахованих відсотків за вкладом з 15 січня 2013 року до 09 липня 2018 року 
в розмірі 17 537,52 Євро, 3 % річних у розмірі 146,32 грн за період з 10 липня          2018 року до 10 липня 2018 року включно, пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 10 липня 2018 року до 10 липня 2018 року в розмірі      146,32 грн;
 
- за договором банківського вкладу (депозиту), депозитний рахунок                             № НОМЕР_2 , заява № SAMDN25000732171872 на оформлення вкладу «Стандарт на 12 міс.» від 14 січня 2013 року суму вкладу 40 000,00 Євро; суму ненарахованих відсотків за вкладом з 15 січня 2013 року до 09 липня 2018 року        в розмірі 17 537,52 Євро, 3 % річних у розмірі 146,32 грн за період з 10 липня        2018 року до 10 липня 2018 року включно, пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 10 липня 2018 року до 10 липня 2018 року в розмірі      146,32 грн;
 
- за договором банківського вкладу (депозиту), депозитний рахунок                             № НОМЕР_3 , заява № SAMDN25000732171910 на оформлення вкладу «Стандарт на 12 міс.» від 14 січня 2013 року сума вкладу 40 000,00 Євро; суму ненарахованих відсотків за вкладом з 15 січня 2013 року до 09 липня 2018 року        в розмірі 17 537,52 Євро, 3 % річних у розмірі 146,32 грн за період 10 липня 
2018 року до 10 липня 2018 року включно, пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 10 липня 2018 року до 10 липня 2018 року в розмірі      146,32 грн.
 
Всього розмір заборгованості за договорами становив 337 873,71 Євро, що станом на 10 липня 2018 року еквівалентно 10 453 812,59 грн, з яких сума вкладів - 
240 789,03 Євро, сума процентів -  97 084,68 євро.
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 травня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість 
за договорами банківського вкладу № SAMDN25000736585330 від 18 липня 
2013 року суму банківського вкладу в розмірі 40 263,01 Євро, відсотки в розмірі 
12 070,65 Євро та 3 % річних у розмірі 165,46 Євро.
 
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість 
за договорами банківського вкладу № SAMDN25000736585337 від 18 липня 
2013 року суму вкладу 40 263,01 Євро, відсотки в розмірі 12 070,65 Євро 
та 3 % річних у розмірі 165,46 Євро.
 
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість 
за договорами банківського вкладу № SAMDN25000736585346 від 18 липня 
2013 року суму вкладу 40 263,01 Євро, відсотки в розмірі 12 070,65 Євро 
та 3 % річних у розмірі 165,46 Євро.
 
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість 
за договорами банківського вкладу - договір банківського вкладу (депозиту), депозитний рахунок № НОМЕР_1 , заява № SAMDN25000732171846 
на оформлення вкладу «Стандарт на 12 міс.» від 14 січня 2013 року суму вкладу 
в розмірі  40 000,00 Євро; відсотки в розмірі 13 202,18 Євро та 3 % річних 
у розмірі 3,29 Євро.
 
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість 
за договорами банківського вкладу - договір банківського вкладу (депозиту), депозитний рахунок № НОМЕР_2 , заява № SAMDN25000732171872 
на оформлення вкладу «Стандарт на 12 міс.» від 14 січня 2013 року сума вкладу 
40 000,00 Євро; відсотки в розмірі 13 202,18 Євро та 3 % річних у розмірі 3,29 Євро.
 
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість 
за договорами банківського вкладу - договір банківського вкладу (депозиту), депозитний рахунок № НОМЕР_3 , заява № SAMDN25000732171910 
на оформлення вкладу «Стандарт на 12 міс.» від 14 січня 2013 року сума вкладу 
40 000,00 Євро, відсотки в розмірі 13 202,18 Євро та 3 % річних у розмірі 3,29 Євро.
 
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку банк 
не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено факт укладення між сторонами договорів банківського вкладу та внесення грошових коштів на депозитні рахунки, відкриті 
в АТ КБ «ПриватБанк», які вкладнику так і не повернуті.
 
АТ КБ «ПриватБанк» не надав суду доказів, які б свідчили про те, що між сторонами не укладалися зазначені договори депозитного вкладу, не відкривалися рахунки за цими договорами, не надходили грошові кошти до банку, як і доказів 
на підтвердження припинення відповідних зобов`язань.
 
Не погодившись із таким судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 20 грудня 2023 року, апеляційну скаргу АТ КБ  «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 травня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за договорами банківського вкладу (депозиту) депозитний рахунок № НОМЕР_1 , заява № SAMDN25000732171846 від 14 січня 2013 року, депозитний рахунок № НОМЕР_2 заява № SAMDN25000732171872 14 січня 2013 року, депозитний рахунок № НОМЕР_3 , заява № SAMDN25000732171910 14 січня 2013 року, яка підлягає стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , змінено в частині стягнення відсотків, зменшено розмір відсотків 
з 13 202,28 Євро до 12 116,16 Євро за кожним із договорів. В решті рішення залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно врахував, що у зв`язку 
з неповерненням вкладів на вимогу позивача банк має нести цивільно-правову відповідальність. Зменшуючи розмір відсотки за користування банківським вкладом, апеляційний суд виходив із того, що районним судом неправильно взятий період, за які такі мали б бути нараховані. 
 
09 січня 2024 року АТ КБ «ПриватБанк», через систему «Електронний Суд» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Печерського апеляційного суду міста Києва від 30 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року, в якій заявник, посилаючись 
на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Печерського апеляційного суду міста Києва від 30 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року в частині задоволених позовних вимог і в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2024 року касаційну скаргу залишено 
без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків, зокрема запропоновано надати до суду докази надсилання копії касаційної скарги разом з її додатками ОСОБА_1 .
 
На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 24 січня 2024 року заявник надіслав докази надсилання копії касаційної скарги разом з її додатками 
ОСОБА_1 .
 
Таким чином, недоліки касаційної скарги представником заявника усунені.
 
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України 
(суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Зокрема заявник 
у касаційній скарзі зазначає, що суди в оскаржуваних рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18 (щодо застосування статті 205 ЦК України), від 23 січня 2019 року у справі                № 355/385/17 (щодо застосування статті 629 ЦК України), від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (щодо застосування принципів цивільного права),             від 23 грудня 2021 року у справі № 910/13/21, від 07 жовтня 2020 року у справі        № 705/3876/18 (щодо обов`язку суду встановлювати належність відповідачів),       від 18 травня 2018 року у справі № 761/18883/15-ц, від 21 липня 2019 року у справі № 201/13687/16-ц, від 28 березня 2018 року у справі № 757/1536/15-ц,                       від 19 лютого 2020 року у справі № 201/15704/15 (щодо застосування статті 
1059 ЦК України в контексті підтвердження факту укладання договору банківського вкладу).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем, на підтвердження наявності правовідносин між сторонами не надано оригіналів документів, які б свідчили 
про укладення договорів та внесення грошових коштів на банківські рахунки.
 
Суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що 17 листопада 2014 року        АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» уклали договір про переведення боргу 
за зобов`язанням банку щодо виплати коштів за спірними договорами, 
які є предметом у даній справі. У зв`язку з цим АТ КБ «Приватбанк» з 17 листопада    2014 року не несе зобов`язань за цими договорами банківського вкладу/рахунку. Враховуючи, що ТОВ «ФК «Фінілон»  є новим боржником за такими договорами,       із позовом до якої позивач не звертався, то суди мали б відмовити у задоволенні позову до банку у зв`язку з неналежним суб`єктним складом учасників справи. 
 
Також заявник зазначає, що судом не було враховано, що позовні вимоги було задоволено частково, а тому, розмір судового збору має також стягуватись пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме, у розмірі 8 234,70 грн.
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені 
в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень чи їх невідповідності висновкам, викладених у наведених заявником постановах Верховного Суду, щодо питання застосування норми права 
у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі.
 
Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на наступне.
 
Суди встановили, що між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладені наступні договори банківського вкладу (депозиту):
 
1) договір від 18 липня 2013 року № SAMDN25000736585330 (Вклад «Стандарт 
на        12 мес.»), сума вкладу 40 263,01 Євро, рахунок для зарахування вкладу                      № 26358620741029, рахунок для зарахування процентів № 26358620741029,      ставка - 7,5 % річних, строк 366 днів до 18 липня 2014 року включно 
з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць;
 
2) договір від 18 липня 2013 року № SAMDN25000736585337 (Вклад «Стандарт 
на 12 мес.»), сума вкладу 40 263,01 Євро, рахунок для зарахування вкладу                     № НОМЕР_4, рахунок для зарахування процентів № НОМЕР_4,    ставка - 7,5 % річних, строк 366 днів до 18 липня 2014 року включно 
з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць;
 
3) договір від 18 липня 2013 року № SAMDN25000736585346 (Вклад «Стандарт 
на 12 мес.»), сума вкладу 40 263,01 Євро, рахунок для зарахування вкладу                      № НОМЕР_5, рахунок для зарахування процентів № НОМЕР_5,    ставка - 7,5 % річних, строк 366 днів до 18 липня 2014 року включно 
з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць.
 
Крім того, між сторонами також були укладені договори банківського вкладу (депозиту), за умовами яких позивач вніс на депозитні рахунки банку                         № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 грошові кошти в євро, 
а банк зобов`язався виплатити йому суми вкладів та нараховані проценти. Згідно 
із заявами на оформлення вкладу «Стандарт на 12 місяців» позивачем було внесено грошові кошти:
 
заява № SAMDN25000732171846 на оформлення вкладу «Стандарт на 12 міс.»       від 14 січня 2013 року - 40 000,00 Євро;
 
заява № SAMDN25000732171872 на оформлення вкладу «Стандарт на 12 міс.»       від 14 січня 2013 року - 40 000,00 Євро;
заява № SAMDN25000732171910 на оформлення вкладу «Стандарт на 12 міс.»        від 14 січня 2013 року - 31 959,77 доларів США.
 
На виконання вказаних договорів позивачем внесено на рахунок банку                 240 789,03 доларів США. Укладення наведених договорів та внесення грошових коштів на відповідні рахунки підтверджуються договорами банківського вкладу (депозиту) між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк», довідками ПАТ КБ «ПриватБанк» про залишки коштів на вкладних рахунках, ощадними книжками 
та пластиковими картками, випискою за рахунком.
 
18 травня та 06 липня 2018 року позивач подав відповідачу заяви 
про розірвання депозитних договорів та виплату належних йому сум банківських вкладів, однак, зазначені заяви відповідачем задоволені не були, та на час звернення до суду з позовом, кошти, які знаходяться на рахунках, не повернуті.
 
За статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа 
має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право 
в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, 
суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом 
або договором.
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно 
до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
 
Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов 
та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання,
то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
Статтею 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно 
до договору.
 
За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах 
та в порядку, встановлених договором.
 
До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.
 
Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).
 
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).
 
Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути 
ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.
 
Частиною першою статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
 
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
 
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що відповідач не виконав вимоги договорів вкладу, не повернув належні позивачу кошти разом із нарахованими процентами зі спливом встановленого договорами строку, дійшли правильного висновку про стягнення з банку на користь         ОСОБА_1 заборгованості за тілом вкладу та процентами, нарахованими 
в межах дії договорів вкладу.
 
Також, установивши, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання щодо повернення позивачу суми вкладу та нарахованих процентів, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про стягнення 
з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 три процента річних 
від простроченої суми,відповідно до частини другої статті 625 ЦК України
 
Визначений судами розмір заборгованості відповідач не спростував.
 
Доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» не несе зобов`язань 
за спірними договорами, оскільки 17 листопада 2014 року уклав з ТОВ «ФК «Фінілон» договір про переведення боргу, не заслуговують на увагу з огляду 
на таке.
 
Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше 
не передбачено законом. 
 
Оскільки АТ КБ «ПриватБанк» не надало належних та допустимих доказів 
на підтвердження того, що ОСОБА_1 надав згоду на переведення боргу 
на ТОВ «ФК «Фінілон», тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договорами банківського вкладу та належним відповідачем у справі.
 
Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), 
від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21) 
та 27 лютого 2024 року у справі № 357/1559/22 (провадження № 61-16351св23).
 
Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє 
у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах).
 
Як на підставу для відкриття касаційного провадження заявник послався на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначив, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18 (щодо застосування статті 205 ЦК України), від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (щодо застосування статті 629 ЦК України), від 10 березня 2021 року у справі         № 607/11746/17 (щодо застосування принципів цивільного права), від 23 грудня 2021 року у справі № 910/13/21, від 07 жовтня 2020 року у справі                                № 705/3876/18 (щодо обов`язку суду встановлювати належність відповідачів),       від 18 травня 2018 року у справі № 761/18883/15-ц, від 21 липня 2019 року у справі № 201/13687/16-ц, від 28 березня 2018 року у справі № 757/1536/15-ц,                       від 19 лютого 2020 року у справі № 201/15704/15 (щодо застосування статті 1059 ЦК України в контексті підтвердження факту укладання договору банківського вкладу).
 
Наведені в оскаржуваних судових рішеннях в цій справі висновки судів попередніх інстанцій не суперечать правовим висновкам, сформульованим у вищенаведених постановах суду касаційної інстанції, на які послалося АТ КБ «ПриватБанк» 
в касаційній скарзі, так як суди виконали свій обов`язок щодо встановлення належності відповідача й обґрунтованості позову.
 
Інші доводи касаційної скарги банку були предметом розгляду судів 
та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень 
не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів 
та спростовуються встановленими вище обставинами справи.
 
Обґрунтування, наведене заявником у касаційній скарзі, не свідчить 
про помилковість застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, оскільки викладені в оскаржуваних судових рішеннях в цій справі висновки судів не суперечать правовим висновкам, сформульованим у вищенаведених постановах Верховного Суду.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення 
в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову 
у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
З огляду на зміст касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, скарга 
є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного 
в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, 
а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, 
яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського апеляційного суду міста Києва від 30 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про захист прав споживачів та стягнення банківського вкладу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                            В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська