КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
            
справа №357/4677/23                                                                     Головуючий у суді І інстанції: Бондаренко О.В.
провадження №22-ц/824/5699/2024                                             Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
17 січня 2024 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Гаращенка Д.Р., Олійника В.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної за апеляційною скаргою адвоката Вишневської Яни Ігорівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Білоцерківського міськрайоного суду Київської області від 25 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2023 року представник позивача, адвокат Вишневська Яна Ігорівна, звернулася до суду з даним позовом, шляхом направлення в системі «Електронний суд», мотивуючи тим, що 28 жовтня 2022 року ОСОБА_2 отримав у позику грошові кошти від ОСОБА_1 у розмірі 100000,00 грн, що підтверджується квитанціями № 170796407 і № 170796332 та їх листуванням. У листуванні відповідач підтверджує факт отримання грошових коштів та наявність заборгованості перед позивачем, він неодноразово зобов`язувався повернути отримані у позику кошти, але не зробив цього. Позивачем, на адресу відповідача та його дружини, були направлені вимоги про повернення позики та повідомлення про наявність заборгованості, однак вони були проігноровані ними. На неодноразові усні та письмові вимоги повернути кошти відповідач категорично відмовляється виконати зобов`язання. Тому, просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики у розмірі 100000,00 грн, згідно ст. 625 ЦК України інфляційні втрати - 2210,50 грн та № 3% річних - 657,53 грн, всього 102868,03 грн, та судові витрати у справі.
Заочним рішенням Білоцерківського міськрайоного суду Київської області від 25 липня 2023 року відмовлено в задоволенні позову.
Не погодившись з вказаним судовим рішенням, адвокат Вишневська Яна Ігорівна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 24 серпня 2023 року подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовувала тим, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Саме рішення є необгрунтованим, доводи та висновки суду суперечать одне одному, встановленим даним та фактичним обставинам.
Позов обгрунтований тим, що 28 жовтня 2022 року ОСОБА_2 отримав у позику грошові кошти від ОСОБА_1 у розмірі 100000,00 грн, що підтверджується квитанціями № 170796407 і № 170796332 та їх листуванням.
Звертає увагу суду на те, що у листувані відповідач підтверджує факт отримання грошових коштів та наявність заборгованості, яка до сьогодні не погашена. Також у вищевказаному листувані відповідач неодноразово зобов`язувався повернути отримані у позику грошові кошти, але не зробив цього.
Також оскільки грошові кошти за вимогою у листувані відповідач не повертав, позивачем на адресу відповідача та його дружини було направлено вимогу про повернення позики та повідомлення про заборгованість. Такі листи відповідачем було також проігноровано, сума грошових коштів, наданих у позику, не повернута.
Вказує, що інфляційні витрати з моменту направлення вимоги про повернення суми позики та на момент подання позову складають 2210,50 грн та 357,53 грн - 3% річних від простроченої суми заборгованості. Загальна сума боргу з урахуванням санкцій на момент подання позову складає 102868,03 грн.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача, у встановлений апеляційним судом строк, не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що у даній справі письмового договору позики, в якому б передбачалися права та обов`язки сторін, їх відповідальність та строки виконання зобов`язання не укладалося, а позивачем підтверджено лише факт отримання відповідачем від нього певної грошової суми, що підтверджено доказами з АТ «Укргазбанк» та АТ КБ «Приватбанк», однак даних доказів недостатньо для встановлення судом обставин справи, які входять до предмету доказування.
Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Відмовляючи у частині позовних вимог щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.
Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. 
Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Відповідно до з ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
У постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок про те, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 зробила висновок, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами. У такому разі визнання вказаного договору укладеним не буде належним способом захисту.
Встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 11-13, 38,57-58).
Відповідно до довідки АТ «Укргазбанк» від 05.06.2023 за № 5-43/289/2023 (а.с.129), виписки за старт - рахунком за 28.10.2022 (а.с.130) та повідомлення АБ «Укргазбанк» від 01.06.2023 за № БТ -6650 ( а.с.131), які надані на виконання ухвали суду про витребування доказів, вбачається, що в АБ «Укргазбанк» на ім`я ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на відділенні № 43/09 м. Біла Церква АБ «Укргазбанк» було відкрито рахунок з використанням електронного платіжного засобу (рахунок) у гривнях № 26207131526388.400101.980 ІВАN НОМЕР_3 та 28.10.2022 на вказаний рахунок ОСОБА_2 від ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) були зараховані кошти у сумі 50000,00 грн, що узгоджується з квитанцією по оплату ( а.с.69).
Відповідно до повідомлення АТ КБ «Приватбанк» від 25.05.2023 за № 20.1.0.0./7-230523/29514 (а.с.134) та виписки по карт/рахунку від 24.05.2023 (а.с.135), які надані на виконання ухвали суду про витребування доказів, вбачається, що в АТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) було видано картку НОМЕР_4 та 28.10.2022 на вказаний рахунок було зараховано грошові кошти у розмірі 50000,00 грн від платника ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), що узгоджується з квитанцією по оплату ( а.с.70).
Представник позивача обґрунтовуючи вимоги вказує на те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 28 жовтня 2022 року було укладено договір позики, що підтверджується листами, а саме перепискою сторін у месенджері WhatsApp (а.с.59-68) та вказаними вище відомостями з АБ «Укргазбанк» і АТ КБ «Приватбанк». 
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що між сторонами було досягнуто згоди щодо укладення договору позики.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції не вірно оцінив докази наявні в матеріалах справи та не застосував до правовідносин що виникли між сторонами ст.ст. 369, 640 ЦК України.
Колегія суддів приходить до висновку, що надані позивачем по справі докази є належними та допустимими, у розумінні ст. ст. 58-59 ЦПК України, та у своїй сукупності підтверджують те, що відповідно до наданої переписки позивачем надано відповідачу суму позики в розмірі 100000 грн. 
Даний договір відповідачем в установленому порядку не оспорений, отже, зобов`язання, що виникли за таким договором підлягають виконанню.
Доказів щодо неотримання відповідачем коштів не надано, як і не спростовано правильність нарахування суми боргу.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача було порушено відповідачем.
За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики в розмірі 100000 грн.
Також встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом 18.04.2023 року в період дії воєнного стану.
Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Таким чином, враховуючи зазначене, вимоги позивача, заявлені в порядку ст. 625 ЦК України, не підлягають до задоволення, отже суд першої інстанції в цій частині прийшов до правомірних висновків.
Відповідно до частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач сплатив судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 858,88 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 1287,32 грн.
Предметом позову є стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 102868,03 грн.
Разом з тим, апеляційний суд дійшов висновку про обгрунтованість стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 100000 грн.
За таких обставин, з урахуванням принципу пропорційності при розподілі судових витрат між сторонами, апеляційний суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума у розмірі 2087,33 грн (100000 * 2147,2/ 102868,03).
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.  
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу адвоката Вишневської Яни Ігорівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Білоцерківського міськрайоного суду Київської області від 25 липня 2023 року скасувати в частині стягнення основної суми боргу (тіла) та ухвалити в цій частині нове рішення.
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 100000 (сто тисяч) грн та понесені судові витраті зі сплати судового збору у розмірі 2087,33 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.
Реквізити сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_3 .
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_4 .
Повний текст постанови складено «17» січня 2024 року.

Головуючий суддя     Судді	Л.П. Сушко     Д.Р. Гаращенко     В.І. Олійник