ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 р. 	Справа № 480/7604/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Катунова В.В.
суддів: Ральченка І.М. ,  Чалого І.С. 
за участю секретаря судового засідання  Веліток Н.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 20.09.2023 (суддя Н.В. Савицька,  вул. Гервсима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021) по справі № 480/7604/23
          за позовом    Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба  
          до    ОСОБА_1                   
          про відшкодування витрат,

ВСТАНОВИВ:

Харківський національний університет повітряних сил імені Івана Кожедуба   (вул. Сумська, 77/79, м. Харків, 61023) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), і просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба суму у розмірі 297 218 грн 19 коп на відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням під час навчання.
Ухвалою суду від 21.07.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін.
Ухвалою суду від 30.08.2023 позов Харківського національного університету повітряних сил ім. Івана Кожедуба до ОСОБА_1 про відшкодування витрат залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду з даною позовною заявою, а також заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду.
На виконання вказаної ухвали від позивача надійшла заява про поновлення строку звернення до суду, в якій зазначає, що ОСОБА_1 проходив навчання та військову (публічну) службу у Харківському національному університеті Повітряних Сил (далі - Університет) з 26.08.2019 по 27.05.2021 на посаді курсанта. 27.05.2021 контракт про проходження військової служби (навчання) був достроково розірваний та відповідач був виключений із списків особового складу Університету наказом начальника Університету (по стройовій частині) від 26.05.2021 № 117. Зазначає, що курсант ОСОБА_1 ознайомився із загальним розрахунком №552 від 01.06.2021 проте не зобов`язувався відшкодовувати витрати на утримання під час навчання, а тому вважає, що позов у 2021 році був поданий передчасно, оскільки університет не мав доказів відмови ОСОБА_1 від відшкодування коштів на утримання під час навчання. Університет листом від 02.06.2023 №350/176/11-908/405 роз`яснив ОСОБА_1 про обов`язок відшкодування витрат на його утримання під час навчання. В місячний термін ОСОБА_1 не виявив бажання добровільно відшкодовувати витрати і не вніс навіть частину суми. Таким чином позивач вважає, що в університету з`явився місячний термін для звернення до суду за захистом порушених прав, так як відсутня будь-яка реакція на вказаний лист навчального закладу. Університет розцінив ігнорування пропозиції відшкодувати кошти на утримання під час навчання в місячний термін як відмову ОСОБА_1 від обов`язку відшкодовувати такі витрати. Посилаючись на положення п.7 Постанови КМУ №964 від 12.07.2006 позивач зазначає, що право на звернення до суду у позивача може виникнути лише у випадку відмови відповідача добровільно відшкодовувати витрати. Відмова може бути, в тому числі, і мовчазна, тобто ігнорування, а тому просить суд поновити університету строк на звернення до суду.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від  20.09.2023 позовну заяву Харківського національного університету повітряних сил ім. Івана Кожедуба до ОСОБА_1 про відшкодування витрат - залишено без розгляду.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав  апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить ухвалу скасувати та дану адміністративну справу направити до суду першої інстанції для  продовження розгляду. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржником  зазначено, що ОСОБА_1 проходив навчання та військову (публічну) службу у Харківському національному університеті Повітряних Сил (далі - Університет) з 26.08.2019 року по 27.05.2021 року на посаді курсанта. 27.05.2021 року контракт про проходження військової служби (навчання) був достроково розірваний та відповідач був виключений із списків особового складу Університету наказом начальника Університету (по стройовій частині) від 26.05.2021 року № 117. Курсант ОСОБА_1 ознайомився із загальним розрахунком №552 від 01.06.2021 року проте не зобов`язався відшкодовувати витрати на утримання під час навчання. Під час бесіди з ОСОБА_1 він усно запевнив, що буде відшкодовувати витрати на його утримання. Вказує, що Університет листом від 02.06.2023 року №350/176/11-908/405 роз`яснив ОСОБА_1 про обов`язок відшкодування витрат на його утримання під час навчання. В місячний термін ОСОБА_1 не виявив бажання добровільно відшкодовувати витрати і не вніс навіть частину суми. Таким чином в університету з`явився місячний термін для звернення до суду за захистом порушених прав, так як відсутня будь - яка реакція на лист університету. Університет розцінив ігнорування пропозиції відшкодувати кошти на утримання під час навчання в місячний термін як відмову ОСОБА_1 від обов`язку відшкодовувати такі витрати. Отже, внаслідок ігнорування ОСОБА_1 прохання університету відшкодувати витрати на утримання під час навчання, були порушені права університету. Відповідно до положень п.7 Постанови КМУ №964 від 12.07.2006 року у разі відмови курсанта добровільно відшкодувати витрати, стягнення здійснюється у судовому порядку. Отже, вважає, що  право на звернення до суду у позивача може виникнути лише у випадку відмови відповідача добровільно відшкодовувати витрати. Відмова може бути, в тому числі, і мовчазна, тобто ігнорування.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,  перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Залишаючи без розгляду позовну заяву, суд першої інстанції  виходив з того, що адміністративний позов подано поза межами строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.
Крім цього, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Частинами першою та другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.
Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Водночас, положеннями частини п`ятої статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
За усталеною практикою Верхового Суду (згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16, постанов Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 340/685/19, від 22 липня 2020 року у справі № 1.380.2019.001042, від 29 липня 2020 року у справі № 460/582/19, від 19 жовтня 2020 року у справі № 1.380.2019.004149, від 10 лютого 2021 року у справі № 380/5952/20, від 28 квітня 2022 року у справі № 420/9196/20) спори стосовно проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних із утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, а тому, до таких спорів підлягають застосуванню приписи частини п`ятої статті 122 КАС України, якою передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Спірні правовідносини виниклт з приводу стягнення спричиненої державі шкоди, а тому даний спір стосується проходження відповідачем публічної служби, навіть якщо притягнення особи до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувалося після звільнення особи.
Враховуючи наведене, є вірним висновок суду першої інстанції, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ч.5 ст. 122 КАС України, тобто, у цьому випадку підлягає застосуванню місячний строк звернення до суду.
Колегія суддів зазначає, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбаченим Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Одним із механізмів забезпечення реалізації гарантованого Конвенцією права особи на доступ до правосуддя, з урахуванням принципу правової визначеності, є поновлення судом пропущеного з поважних причин строку на звернення до суду в розумних межах, з дотриманням засад оптимальності і пропорційності.
Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів.
Так, до клопотання про поновлення процесуального строку було надано матеріали, з яких вбачається, що із загальним розрахунком коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 №552 від 01.06.2021 відповідача ознайомлено 27.05.2021. У цьому ж розрахунку також зазначалося про зобов`язання добровільно відшкодувати витрати на утримання курсанта в університеті не пізніше 15 днів з дати видання наказу про його відрахування.
Тобто, як вірно зазначено судом першої інстанції,  про порушення своїх прав на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 , позивач дізнався після ознайомлення останнього з розрахунком та спливом строку на добровільне відшкодування витрат на його утримання, а з позовною заявою щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь Харківського національного університету повітряних сил ім. Івана Кожедуба суму у розмірі 297 218 грн 19 коп на відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням під час навчання звернувся лише 18.07.2023, тобто з порушенням місячного строку звернення до суду.
Водночас, колегія суддів зазначає, що повторне надсилання відповідачу вимоги-пропозиції від 02.06.2023 №350/176/11-908/405 про порядок та строки відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта у вищому навчальному закладі, не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач продовжив вчиняти активні дії щодо реалізації свого права на відшкодування вказаних вище коштів і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.
Обставини, зазначені позивачем у клопотанні не можуть бути визнані судом обґрунтованими та поважними. При цьому позивачем не було надано суду доказів неможливості подання даної позовної заяви до суду протягом місяця з дня виключення відповідача зі списків особового складу університету та всіх видів забезпечення та ознайомлення ОСОБА_1 із загальним розрахунком коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта.
Триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Наведеними Харківським національним університетом Повітряних Сил імені Івана Кожедуба  доводами у клопотанні поданому на виконання ухвали суду першої інстанції про залишення позову без руху, так само і у апеляційній скарзі, загалом позивач намагається виправдати свою тривалу пасивну поведінку щодо здійснення відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням відповідача у ВНЗ, право на що у Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба  виникло ще з 2021р., водночас не доводить поважності причин пропуску тривалого строку для звернення до суду з цим позовом.
Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року         визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
У справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany)
Право на доступ до правосуддя в Україні, як і в більшості держав світу, не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності.
У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії", зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PЙREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE № 116/1997/900/1112).
У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини "Осман проти Сполученого королівства" та пункті 54 рішення "Круз проти Польщі" зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (CASO OSMAN CONTRA REINO UNIDO № 23452/94; KREUZ v. POLAND № 28249/95).
Відтак, суд першої інстанції дійшов ґрунтовного висновку про те, що даний позов подано із суттєвим пропущенням строку на звернення до суду, встановленого ч.5 ст. 122 КАС України, і матеріали справи не містять доказів в обґрунтування поважності причин, які об`єктивно перешкоджали позивачу реалізувати своє право на судовий захист.
Підсумовуючи усе наведене вище у сукупності, оскільки, даний позов Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба подано з пропуском встановленого ст.122 КАС України строку, при цьому поважності причин пропуску такого строку позивачем не доведено, суд першої інстанції обґрунтовано застосував передбачені ч.2 ст. 123 КАС України наслідки у вигляді повернення позовної заяви позивачу.
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба - залишити без задоволення.
Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 20.09.2023 по справі № 480/7604/23  залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.В. Катунов 	
Судді	   	І.М. Ральченко    І.С. Чалий   	
Постанова складена в повному обсязі  19.01.23.