Справа № 308/1390/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

16 січня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
суддів: Мацунича М.В. і Фазикош Г.В.,
з участю секретаря Савинець В.Ю.,                                                         розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 вересня 2020 року (у складі судді Данка В.Й.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором безвідсоткової позики, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернулася до суду з цим позовом у лютому 2019 р.
Просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 157910.20 грн. і всі судові витрати.
Заявлені вимоги обґрунтовані такими обставинами.
01.12.2016 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики (безвідсоткової), відповідно до умов якого позивачка передала відповідачу у безвідсоткову позику грошові кошти в розмірі 7000 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 01.12.2016 р. еквівалентно 157910,20 грн., строком на 2 роки, а позичальник зобов`язався повернути зазначену суму позики в строк до 01.12.2018 р.
На виконання умов указаного договору відповідач надав розписку від 01.12.2016 р., у якій підтвердив факт отримання грошових коштів у розмірі 7000 дол. США (157910,20 грн.).
Однак, у визначений договором строк ОСОБА_1 не виконав своїх зобов`язань щодо повернення грошових коштів.
Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14.09.2020 р. позовну заяву задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики (безпроцентної) від 01.12.2016 р. у розмірі 157910 (сто п`ятдесят сім тисяч дев`ятсот десять) грн. 20 коп., а також сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1579 (одна тисяча п`ятсот сімдесят дев`ять) грн. 10 коп.
Указане судове рішення мотивоване тим, що ОСОБА_1 умови взятого на себе договором позики (безпроцентної) зобов`язання не виконав, що виявилося у неповерненні грошових коштів в розмірі 157910,20 грн. у визначений договором строк і стало наслідком звернення ОСОБА_2 до суду за захистом своїх порушених прав. 
У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Свида О.Г., просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог повністю.
Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:
-Суд виніс рішення без належної доказової бази, не перевіряючи юридичну природу поданих доказів, не оглядав оригінали документів, не перевіряв їх достовірність, що ставить під сумнів законність винесеного рішення;
-Договір позики на значну суму (157910 грн.) підлягає нотаріальному посвідченню;
- ОСОБА_1 ніяких позик не брав і не підписував ні договору, ні розписки;
-Суд розглянув справу за відсутності одного учасника справи.
Письмового відзиву на скаргу до суду не подано.
У судове засідання учасники справи не з`явилися, хоча про дату, час і місце такого були належно повідомлені, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, довідкою про доставку електронного листа і довідкою про доставку повідомлення у додаток «Viber» (а.с.131-132), а заяв або клопотань із приводу неявки від них не надходило.
За таких обставин колегія суддів вважає доцільним розглянути справу, оскільки правова аргументація сторін відома та зрозуміла.
Окрім того, попередньою колегією суддів провадження у справі було відкрито ще 29.04.2021 р., у жодне із шести судових засідань (22.09.2021 р., 07.02.2022 р., 18.07.2022 р., 07.12.2022 р., 31.05.2023 р., 11.09.2023 р.) сторони не з`явилися, два з яких (22.09.2021 р., 18.07.2022 р.) відкладалися за заявою адвоката Свиди О.Г. в інтересах відповідача ОСОБА_1 .
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду – без змін, із таких мотивів.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції установив наступні факти й обставини:
01.12.2016 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики (безвідсоткової), відповідно умов якого позивачка передала відповідачу у безвідсоткову позику грошові кошти в розмірі 7000 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 01.12.2016 р. еквівалентно 157910,20 грн., строком на 2 роки, а позичальник зобов`язався повернути зазначену суму позики в строк до 01.12.2018 р.
На виконання умов вказаного договору відповідачем  ОСОБА_1  було надано розписку від 01.12.2016 р., у якій останній підтвердив факт отримання грошових коштів в розмірі 7000 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 01.12.2016 р. становить (еквівалентно) 157910,20 грн. і зобов`язався повернути отриману позику в строк до 01.12.2018 р.
Однак, ОСОБА_1 порушено умови договору позики (безвідсоткової) від 01.12.2016 р., а саме – відповідачем не було повернуто отримані у позику грошові кошти.
Судом також констатовано, що з моменту пред`явлення позову до ухвалення рішення у справі, за відсутності заперечення щодо неповернення отриманих у позику коштів, відповідачем не було вчинено жодних дій на погашення наявної у нього заборгованості в розмірі 157910,20 грн.
Суд дійшов висновку про доведеність ОСОБА_2 викладених у позові обставин належними, достовірними та допустимими доказами, які в своїй сукупності є достатніми для задоволені позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції через їх відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Так, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (частина перша стаття 1047 ЦК України).
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику (див. постанову Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16).
У справі, яка переглядається, установлено, що 01.12.2016 р. ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) уклали договір позики (безвідсоткової), предметом якого є безпроцентна позика на суму 7000 доларів США (еквівалент – 157910.20 грн.) строком на 2 роки з терміном повернення – до 01.12.2018 р. (а.с.4).
Факт передачі грошей підтверджений розпискою позичальника про отримання суми позики від 01.12.2016 р. (а.с.5), яка не повернута (зворотного не доведено).
Установивши на підставі належним чином оцінених доказів, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, зробив правильний висновок про задоволення позовних вимог, оскільки позивач-позикодавець, надавши договір позики та розписку, виконала всі умови договору позики, а відповідач, отримавши вказану суму коштів, не повернув їх у повному розмірі у встановлений строк. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують цього висновку та не дають підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.
Так, твердження апелянта про те, що договір позики на значну суму (157910 грн.) підлягає нотаріальному посвідченню, є безпідставним, оскільки згідно з чинним законодавством України договір позики грошей не підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню (ст. 1047 ЦК України).
Довід апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 ніяких позик не брав і не підписував ні договору, ні розписки, є бездоказовим, оскільки жодних належних, допустимих і достовірних доказів у спростування цих обставин ОСОБА_1 не надав, про призначення відповідної судової експертизи не клопотав.
За змістом ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а згідно з ч.1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків (24.05.2023 р. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 947/29816/19, провадження № 61-2519св23 (ЄДРСРУ № 111192393).
Не заслуговує на увагу і довід апелянта про те, що суд виніс рішення без належної доказової бази, не перевіряючи юридичну природу поданих доказів, не оглядав оригінали документів, не перевіряв їх достовірність, що ставить під сумнів законність винесеного рішення.
Згідно з вимогами ст. 95 ч.6 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Однак, сторона відповідача клопотання про витребування у позивача оригіналів договору позики та розписки не заявляла, в судове засідання ні разу не з`явилася. Окрім того, відповідно до п. 8.5 договору позики такий складений у двох екземплярах – для кожної зі сторін ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ).
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Між тим, зміст договору позики та розписки безсумнівно свідчить про наявність між сторонами позикових зобов`язань, що відповідачем не спростовано.
Колегія суддів відхиляє також довід апеляційної скарги про те, що суд розглянув справу за відсутності одного учасника справи, в зв`язку з наступним.
Згідно з положеннями ст. 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Як видно з матеріалів справи, 14.09.2020 р. (день ухвалення рішення судом першої інстанції) адвокат Свида О.Г. в інтересах відповідача ОСОБА_1 подав до суду клопотання про розгляд справи без присутності сторони, в якому просив проводити засідання без присутності відповідача та його представника, проти позову заперечили (а.с.60).
Таким чином, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду першої, апеляційний суд вважає, що у справі надано відповідь на всі істотні питання, які виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду.
Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив таке з додержанням норм матеріального та процесуального права.
       Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.
       Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 2.Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 вересня 2020 року залишити без змін.                                                                 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                                                         4.Повне судове рішення складено 26 січня 2024 р.
Судді: