Номер провадження: 22-ц/813/2615/24 
Справа № 522/10997/15-ц
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2024 року                                                                 м. Одеса

       Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                               Назарової М.В.,
суддів:                                       Лозко Ю.П., Стахової Н.В.,
за участю секретаря                Лупши В.В.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 
на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2016 року, ухваленого Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Шенцевої О.П. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, 

                                               в с т а н о в и в:

У травні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, який мотивував тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2011 року з відповідача на його користь стягнуто 239 469 грн боргу, що еквівалентно 30 000 доларам США по курсу НБУ станом на 22 листопада 2011 року. 
На виконання рішення суду видано виконавчий лист про стягнення вказаної суми та за його заявою 14 лютого 2012 року відкрито виконавче провадження, однак відповідач зобов`язання не виконав, а постановою виконавчого органу від 30 грудня 2014 року виконавчий лист повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю майна, на яке може бути звернуто стягнення. 
Вважає, що оскільки зобов`язання виражені в іноземній валюті, курс якої на даний час змінився, а стягнута судом сума в розмірі 239469 грн не є еквівалентною 30000 доларів США, тому різниця між вказаними величинами підлягає стягненню з відповідача.
Посилаючись на викладене, а також на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, позивач на підставі ст. 536, 625 ЦК України просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь тридцять тисяч доларів США з конвертацією цієї суми в національну валюту України по курсу НБУ на день здійснення платежу, зменшену на суму 239469 грн; три відсотки річних за прострочення платежу за період з березня 2012 по лютий 2015 року включно, що складає 2700 доларів США, з конвертацією цієї суми в національну валюту України по курсу НБУ на день здійснення платежу; відсотки в розмірі облікової ставки НБУ за користування чужими грошовими коштами за період з березня 2012 по лютий 2015 року включно, що складає 7946,1 доларів США з конвертацією цієї суми в національну валюту України по курсу НБУ на день здійснення платежу.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 тридцять тисяч доларів США з конвертацією цієї суми в національну валюту України по курсу НБУ на день здійснення платежу, зменшивши її на суму 239469 грн; три відсотки річних за період з березня 2012 по лютий 2015 року включно в сумі 2700 доларів США, з конвертацією цієї суми в національну валюту України по курсу НБУ на день здійснення платежу; відсотки за користування чужими грошовими коштами за період з березня 2012 по лютий 2015 року включно, що складає 7946,1 доларів США з конвертацією цієї суми в національну валюту України по курсу НБУ на день здійснення платежу.
Ухвалою Приморського районного суду від 07 вересня 2023 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду міста Одеси від 18 квітня 2016 року залишено без розгляду.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 вважає рішення незаконним, необґрунтованим та просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2016 року скасувати.
Доводами апеляційної скарги є порушення судом норм процесуального права, який розглянув справу за відсутності відповідача та відсутності відомостей про його належне повідомлення про розгляд справи, судом не враховано істотні обставини, якими є наявність судового рішення про стягнення боргу за ідентичними вимогами ОСОБА_1 за однією тією самою борговою розпискою від 12 липня 2008 року, що є підставою для закриття провадження у справі; порушення норм матеріального права вбачає у посиланні позивача на незастосовну до спірних правовідносин сторін Постанови ВССУ № 5 від 30 березня 2012 року, виконання судом під час прийняття рішення у справі № 2-12441/11 вимог нормативних актів щодо конвертації суми боргу в доларах США в національну валюту на день здійснення платежу, а суд по теперішній справі при постановленні рішення збільшив суму стягнення; по справі відсутнє належне матеріально-правове обґрунтування в частині стягнення процентів за обліковою ставкою НБУ, що може застосовуватися лише у разі отримання позики у гривні, в договорі не встановлені проценти та період нарахування таких відсотків має бути лише строку кредитування; 3% річних не підлягають застосування у зв`язку зі спливом строку позовної давності.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 в особі свого представника апеляційну скаргу не визнає, посилаючись на недобросовісну поведінку відповідача у спірних правовідносинах та правильність і обґрунтованість висновків суду про задоволення позову, оскільки відповідач має сплатити борг у розмірі, еквівалентному 30000 дол США, а підставою позову у 2015 році було невиконання зобов`язань за договором позики, а не спричинення шкоди в розмірі курсової різниці. Вважає, що еквівалентність валют пов`язується законом (ст. 533 ЦК України) станом на день платежу, а не на день ухвалення судового рішення і наявність відповідного рішення суду, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін договору позики, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання і не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, оскільки зобов`язання залишаються невиконаними відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2011 року встановлено, що 12 липня 2008 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 30 000 доларів США зі строком повернення до 12 листопада 2011 року, однак зобов`язань не виконав, що стало підставою для стягнення 239469 грн, що станом на 22 листопада 2011 року було еквівалентно 30000 доларам США (а.с. 12-13).
Рішення набрало законної сили.
Виконання судового рішення здійснювалось на підставі виконавчого листа № 2-12441/11, виданого Приморським районним судом м. Одеси 19 січня 2012 року (а.с. 14).
Постановою державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 14 лютого 2012 року відкрито виконавче провадження з виконання наведеного виконавчого листа (а.с. 15).
Постановою старшого державного виконавця першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 30 грудня 2014 року виконавчий лист № 2-12441/11, виданий 19 січня 2012 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 239496 грн, судового збору 2394,70 грн, повернуто стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність майна, на яке можливо звернути стягнення), про що зроблену відповідну відмітку у виконавчому листі (а.с. 17). 
Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд мотивував своє рішення тим, що, належним виконанням зобов`язання за договором займу, вираженого у валюті, є повернення наймодавцю грошових коштів в національній валюті України в сумі, еквівалентній сумі зобов`язання, виражений в іноземній валюті по курсу НБУ на день платежу, якщо інше не визначено договором або законом, тому наявність невиконаного судового рішення про задоволення вимог кредитора про стягнення з відповідача на користь позивача 239469 грн не може розцінюватись як спір про той самий предмет, оскільки предметом даного позову є різниця між сумою, що стягнута судом, та сумою, еквівалентною 30000 доларів США на час здійсненні платежу та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум від суми заборгованості 30000 доларів США у сумі 2700 доларів США та на підставі ст. 536 ЦК України плати за користування чужими грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ на суму 7946,1 доларів США; оскільки сума в національній валюті України, що є різницею між стягнутою сумою та сумою, еквівалентною 30 000 доларам США по курсу НБУ на день платежу, утворилася після прийняття судом рішення, внаслідок триваючого порушення з боку відповідача по невиконанню зобов`язань за договором позики, тому наявні підстави для її стягнення з відповідача  на підставі статей 524, 526, 532, 536, 1046, 1049 ЦК України.
Переглядаючи вказане рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.
Перевіривши доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача ОСОБА_2 судом першої інстанції про дату, час та місце розгляду справи, апеляційний суд виходить з наступного.
Особа вважається належним чином повідомленою, якщо зафіксовано факт отримання нею судової повістки, її відмови в отриманні повістки з додержанням правил доставки та вручення судових повісток або в засобах масової інформації надруковано оголошення про виклик.
Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи повинно проводитися відповідно до вимог статей 74-76 ЦПК України (в редакції станом на час ухвалення оскаржуваного рішення).
Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України 2004 року судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. 
Таким чином, про належне повідомлення особи про час і місце розгляду справи у цьому випадку може свідчити лише розписка та належна фіксація її вручення. 
Неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, перешкоджає розгляду справи, а розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Як свідчать матеріали справи, судову повістку про виклик до суду на 18 квітня 2016 року відповідачу було направлено засобами поштового зв`язку 12 березня 2016 року, проте поштовий конверт з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення повернувся до суду першої інстанції 21 березня 2016 року з відміткою працівника поштового зв`язку - «за закінченням терміну зберігання», як і були повернуті із наведених підстав судові повістки про виклик на попередні судові засідання 01 березня 2016 року, 04 листопада 2015 року (а.с. 49, 40, 36).
Наведене не може вважатися належним повідомленням учасника справи про дату, час і місце розгляду справи, оскільки це не відповідає вимогам частини першої статті 74 ЦПК України, якою передбачено, що судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку за адресою місцезнаходження (проживання).
За таких обставин у суду не було підстав для застосування передбачених статтею 169 ЦПК України (2004 року) наслідків та розгляду справи по суті.
Вказане виключає і можливість застосування наслідків, передбачених статтею 224 ЦПК України (2004 року), у вигляді ухвалення заочного рішення.
Тому доводи відповідача в наведеній частині про порушення судом порядку розгляду справи є слушними.
Допущені судом порушення норм процесуального права внаслідок розгляду справи за відсутності неналежно повідомленого відповідача про дату, час і місце засідання, на що він посилається у своїй скарзі, у відповідності до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є самостійною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Враховуючи, що справу розглянуто за відсутності осіб, які беруть участь у справі, не повідомлених належним чином про час і місце розгляду справи, ухвалене судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті заявлених вимог.
Переглядаючи вказане судове рішення за доводами апеляційної скарги щодо суті ухваленого рішення, колегія суддів зазначає таке. 
Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу стягнення з відповідача курсової різниці, оскільки попереднім судовим рішенням, яке не виконане, з нього на користь позивача стягнуто борг у національній валюті України – гривні, а також з приводу стягнення 3 % річних та плати за користування чужими грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ, нарахованих на 30000 доларів позичених та неповернутих коштів.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь 30000 доларів США з конвертацією цієї суми в національну валюту України по курсу НБУ на день здійснення платежу, зменшену на суму 239469 грн.; три відсотки річних за прострочення платежу за період з березня 2012 по лютий 2015 року включно, що складає 2700 доларів США , з конвертацією цієї суми в національну валюту України по курсу НБУ на день здійснення платежу; відсотки в розмірі облікової ставки НБУ за користування чужими грошовими коштами за період з березня 2012 по лютий 2015 року включно , що складає 7946,1 доларів США з конвертацією цієї суми в національну валюту України по курсу НБУ на день здійснення платежу.
Вказував, що позика, яка мала бути повернута в гривні в еквіваленті 30 000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день погашення позики, на цей час відповідачами не повернута, а тому позивач має право на отримання суми курсової різниці, що визначена по курсу долара США до гривні на момент звернення до суду з цим позовом.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України).
У статті 509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
За статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.
Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).
Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».
Курсова різниця - це різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національній валюті України при різних валютних курсах.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зроблено висновок про те, що кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, а боржником сплачено таку заборгованість у повному обсязі, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання.
Слушним є довід апеляційної скарги про неврахування судом того, що у даному випадку ОСОБА_1 як позикодавець за договором позики від 12 липня 2008 року відповідно до вимог статей 16, 627 ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, звернувся у 2011 році до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, визначивши заборгованість в національній валюті в сумі, еквівалентній 30 000 доларам США.
Ухвалюючи рішення у справі № 2-12441/2011, яке не оскаржувалось в апеляційному порядку і набрало законної сили, суд врахував курс валют, який діяв на час ухвалення рішення, та визначив борг в гривні, з урахуванням заявлених позивачем позовних вимог.
Отже, позикодавець, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, тому не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті.
Звертаючись з вимогами про стягнення курсової різниці після ухвалення остаточного рішення у справі про стягнення боргу за договором позики, позивач фактично просить змінити попереднє рішення суду, яким вже вирішено спір між сторонами, а тому колегія суддів вважає такі позовні вимоги необґрунтованими, а висновок суду про їх доведеність протягом розгляду справи – помилковим.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права в подібних правовідносинах викладено в постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2023 року у справі № 754/2449/22 (провадження № 61-13205 св 22). 
Верховний Суд також виснував, що на стадії виконання рішення суду позивач має право лише на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, а не на зміну попереднього рішення в частині збільшення стягнутої судом суми боргу внаслідок зміни курсу валют під час виконання попереднього рішення, адже такий підхід є порушенням принципу юридичної визначеності.
Проте, позивачем заявлено про стягнення вказаних сум як відповідальності за порушення грошового зобов`язання на суму боргу у 30000 доларів США та розраховано таку суму у розмірі 2700 доларів за період з березня 2012 по лютий 2015 року включно (після ухвалення попереднього судового рішення про стягнення боргу), що не може бути взято до уваги, оскільки на стадії виконання рішення суду позивач має право лише на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, і саме на суму невиконаного зобов`язання, яке вже визначено судом за вимогою позикодавця у національній валюті.
Нарахування 3 % річних на суму боргу у 30000 доларів також спрямована на зміну визначеного судом зобов`язання у національній валюті, і такий підхід на стадії виконання попереднього судового рішення є порушенням принципу юридичної визначеності.
Оскільки вказані вимоги є необґрунтованими, а суд їх помилково задовольнив, то колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про застосування до виниклих спірних правовідносин позовної давності, оскільки таке може застосовуватися лише до обґрунтованих вимог.
Також колегія суддів звертає увагу, що позивачем не заявлялись по теперішній справі вимоги про стягнення 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України як відповідальність за порушення грошового зобов`язання на суму, стягнуту рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2011 року у національній валюті – гривні, і таке не замінює вимога про наступне конвертацію стягнутої суми у доларах США в національну валюту України по курсу НБУ на день здійснення платежу.
Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача відсотків в розмірі облікової ставки НБУ за користування чужими грошовими коштами за період з березня 2012 по лютий 2015 року включно, що складає 7946,1 доларів США з конвертацією цієї суми в національну валюту України по курсу НБУ на день здійснення платежу, то такі вимоги також не ґрунтуються на вимогах закону.
Щодо позовних вимог про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами за період до 29 березня 2017 року.
Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.
Однак частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.
Задовольняючи ці позовні вимоги та визначаючи розмір процентів за користування чужими грошима від суми позики у розмірі 30000 доларів США, суд виходив із рівня облікової ставки НБУ.
З такими висновками погодитися не можна з огляду на наступне.
Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.
Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.
Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.
Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.
Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.
Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.
Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18.
Суд наведеного не врахував, внаслідок чого помилково задовольнив позовні вимоги в частині стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами в іноземній валюті як поза межами дії договору позики, так і щодо коштів, виражених у доларах США.
Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Допущені судом порушення норм процесуального права внаслідок розгляду справи за відсутності неналежно повідомленої відповідачки про дату, час і місце засідання, на що вона посилається у своїй скарзі, а також неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, у відповідності до п. 3, 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено 5 481 грн, тому з огляду на скасування рішення суду з прийняттям нового про відмову у задоволенні позову, належить до стягнення з позивача на користь відповідача за подання задоволеної апеляційної скарги.
Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд
                                             
                                   п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 задовольнити.
Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2016 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) судові витрати у розмірі 5 481 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 30 січня 2024 року.

Головуючий                                                                                       М.В. Назарова

Судді:                                                                                                  Ю.П. Лозко
                                                                                
                                                                                                                    Н.В. Стахова