ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/24070/21                                                                 Суддя (судді) першої інстанції: Колеснікова І.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року                                                                                               м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого - судді                    Парінова А.Б.,
суддів:                                        Бепалова О.О.,
                                                  Грибан І.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2023 року по справі ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (3 категорії), отримує пенсію за віком, має загальний трудовий стаж більше 20 років. Тому вважає, що відповідно до п.2 ст.56 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має право на збільшення пенсії на 1 відсоток заробітку за кожен рік роботи понад встановлений для чоловіків 20-річний стаж. Також вважає, що розрахунок пенсії має бути здійснений з урахуванням довідок про заробітну плату за 1985-2000 року. Для отримання перерахунку звернувся до відповідача із відповідною заявою, проте відповіді на вказану заяву не отримав.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17.04.2023 позов задоволено:
визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо не проведення перерахунку та виплати пенсії ОСОБА_1 із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожен рік роботи понад стаж 20 років, але не вище 75 процентів заробітку, згідно ч. 2 ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;
зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожен рік роботи понад стаж 20 років, але не вище 75 процентів заробітку, згідно ч. 2 ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з дати звернення з заявою про перерахунок пенсії, з врахуванням проведених виплат;
визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо не проведення перерахунку та виплати пенсії ОСОБА_1 з урахуванням заробітної плати за 1985-1991 роки відповідно до довідки №1 від 18.01.2021 та заробітної плати за 1991-2000 роки відповідно до довідки №4-06-06 від 13.01.2021 та прийняти рішення з урахуванням висновків суду у даній справі;
зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо перерахунку пенсії з урахуванням заробітної плати за 1985-1991 роки відповідно до довідки №1 від 18.01.2021 та заробітної плати за 1991-2000 роки відповідно до довідки №4-06-06 від 13.01.2021 та прийняти рішення з урахуванням висновків суду у даній справі;
в іншій частині позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідно до ч.2 ст.56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції, чинній до 01.01.2004) право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки 20 років, жінки 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку, а громадянам, які відпрацювали за списком №  1, чоловіки 10 років і більше, жінки 7 років 6 місяців і більше не вище 85 процентів заробітку.
Отже, на думку скаржника, вказана стаття визначала розмір пенсії громадянина залежно від наявного в нього стажу та заробітку, але аж ніяк не розмір доплати до пенсії за понаднормативний стаж.
Поняття доплати до пенсії за понаднормативний страховий стаж визначено в ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за кожний повний рік страхового стажу понад 35 років чоловікам і 30 років жінкам пенсія за віком збільшується на 1 відсоток розміру пенсії, обчисленої відповідно ст.27 цього Закону, але не більше ніж на 1 відсоток мінімального розміру пенсії за віком, зазначеного в абзаці першому цієї частини. В зв`язку з набранням чинності з 01.10.2017 Закону України №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» до ч.2 ст.56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» внесено зміни, якими визначено умови призначення пенсії відповідно до цієї статті, а саме: право на пенсію мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як, зокрема, жінки 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку, а громадянам, які відпрацювали за списком №  1, чоловіки 10 років і більше, жінки 7 років 6 місяців і більше не вище 85 процентів заробітку, призначення пенсії на умовах частини другої статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Головним управлінням проведено спробу на доцільність обчислення пенсії відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Розмір пенсії не змінюється. Скаржник відмічає, що Головним управлінням здійснено прорахунок розміру пенсії позивача згідно довідки про заробітну плату від 18.01.2021 №  1, виданої Володарським районним споживчим товариством та архівної довідки про заробітну плату від 13.01.2021 №  4-06-06 по КП «Водоканал», виданої Володарським районним комунальним підприємством «Трудовий архів». За результатами прорахунку доцільною є заробітна плата за період з 01.07.1993 по 30.06.1998, яка застосовується для обчислення розміру пенсії позивача.
Для обчислення розміру пенсії позивача застосовано заробітну плату з 01.07.1993 по 30.06.1998 згідно архівної довідки від 20.03.2019 №  68-06-06, виданої Володарським районним комунальним підприємством «Трудовий архів» та за даними персоніфікованого обліку з 01.07.2000 по 20.02.2019, середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачені страхові внески за 2016-2018 роки застосована в розмірі 6188,89 грн, індивідуальний коефіцієнт по заробітній платі становить 0,80209, середньомісячний заробіток для обчислення пенсії склав 4964,05 грн. (6188,89 грн. х 0,80209). Розмір пенсії обчислено з урахуванням страхового стажу 26 років 24 дні, коефіцієнт стажу становить - 0,26000.
Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано на безпідставність доводів пенсійного органу та на обґрунтованість прийнятого судом першої інстанції рішення. У відзиві заявлено вимогу щодо стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 виданим Володарським РВ ГУ МВС України в Київській області 03.08.1999.
Позивач має статус особи, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорія 3 (посвідчення серії НОМЕР_2 ), та з 05.04.2019 отримує пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку, як учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Загальний трудовий стаж позивача становить 26 років 24 дні.
Позивач звернувся до відповідача із заявою у якій просив призначити та виплачувати пенсію відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням довідок про заробітну плату №1 від 18.01.2021 та №4-06-06 від 13.01.2021, також просив перерахувати пенсію зі збільшенням розміру на 1% заробітку за кожен рік роботи понад 20 років відповідно до п. 2 ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Відповіді на вказану заяву станом на дату звернення до суду позивач не отримав.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення такого перерахунку пенсії, позивач звернувся даним позовом до суду.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, вказав перерахунок пенсії має здійснюватися за кожний повний рік стажу роботи понад установлений мінімальний трудовий стаж для призначення пенсії (20 років для чоловіків) шляхом збільшення пенсії на 1 відсоток заробітку за рік. Суд не прийняв до уваги доводи відповідача про відсутність підстав для застосування до пенсійного забезпечення позивача частини другої статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 3).
Стосовно підстави для відмови позивачу у здійсненні перерахунку - зазначений умовний розрахунок пенсії, з якого відповідач зробив висновок про недоцільність перерахунку, оскільки розмір пенсії підлягатиме зменшенню, суд вказав, що суб`єкт владних повноважень не може на власний розсуд втручатись у реалізацію особою свого права на пенсійне забезпечення та впливати на його волевиявлення з мотивів доцільності або недоцільності вчинення певних дій. У разі подання особою, яка має на це право, заяви з клопотанням або вимогою про вчинення на її користь перерахунку або інших дій, які пенсійний орган повинен розглянути/вирішити/вчинити (по суті), орган влади не має права відмовляти, керуючись при цьому мотивами доцільності або недоцільності. З урахуванням викладеного та з метою ефективного захисту порушеного права позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача щодо перерахунку пенсії з урахуванням заробітної плати за 1985-1991 роки відповідно до довідки №1 від 18.01.2021 та заробітної плати за 1991-2000 роки відповідно до довідки №  4-06-06 від 13.01.2021 та прийняти рішення з урахуванням висновків суду у даній справі.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні положення щодо соціального захисту та пенсійного забезпечення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи врегульовані Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №  796-XII (далі - Закон №  796-XII).
Згідно ст. 49 Закону №  796-XII, пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Разом з тим, відповідно до статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за бажанням застрахованої особи частина розміру пенсії за віком за період страхового стажу, набутого до дня набрання чинності цим Законом, може бути визначена відповідно до раніше діючого законодавства, а частина розміру пенсії за період страхового стажу, набутого після набрання чинності цим Законом, - відповідно до цього Закону.
Статтею 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що за кожний повний рік страхового стажу понад 35 років чоловікам і 30 років жінкам пенсія за віком збільшується на 1% розміру пенсії, обчисленої відповідно до статті 27 цього Закону, але не більш як на 1% мінімального розміру пенсії за віком, зазначеного в абзаці першому цієї частини.
Відповідно до пункту другого статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорії 1, 2, 3, 4 за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку, а громадянам, які відпрацювали за списком №  1, чоловіки - 10 років і більше, жінки - 7 років 6 місяців і більше - не вище 85 процентів заробітку.
Аналіз норм права, якими врегульовано спірні правовідносини свідчить про те, що Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначає особливі норми та умови пенсійного забезпечення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Частиною другою статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» надано право обирати умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, які встановлені цим загальним Законом або спеціальним Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Для громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, розрахункова величина має пільговий характер і визначена в пункті 2 статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як сума заробітку за кожний рік роботи понад установлений цим пунктом стаж роботи.
Отже, особам, яким призначена пенсія з урахуванням Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», перерахунок пенсії має здійснюватися за кожний повний рік стажу роботи понад установлений для них мінімальний трудовий стаж для призначення пенсії (15 років - для жінок і 20 років - для чоловіків) шляхом збільшення пенсії на 1 процент заробітку за рік.
Зазначена правова позиція була висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 26 грудня 2022 року у справі №  520/4297/19, від 17.04.2018 у справі №  565/1270/17, від 02.04.2019 у справі №  565/871/17, від 26.11.2019 у справі №  572/1263/17 та від 16.07.2020 у справі №  336/7176/16-а (2-а/336/41/2017) та від 07.02.2019 у справі №  712/2147/17.
Так, враховуючи, що ст. 56 Закону № 796 є загальною для всіх громадян, віднесених до категорій 1, 2, 3, 4, постраждалих внаслідок аварії на ЧАЕС, вона поширюється і на позивача, який отримує пенсію по інвалідності в розмірі фактичних збитків відповідно до частини 3 статті 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Постанова № 1210, на підставі якої визначається розмір пенсії, не містить обмежень щодо застосування положень ч. 2 ст. 56 Закону № 796.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що нездійснюючи перерахунок пенсії, територіальний орган Пенсійного фонду України допустив протиправну бездіяльність.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на перерахунок пенсії із збільшенням пенсії на 1 (один) відсоток заробітку за кожний рік роботи понад стаж 20 років, але не вище 75 процентів заробітку, згідно п. 2 ст. 56 Закону № 796-XII.
Стаття 77 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Судовою колегією враховується, що з згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить суд стягнути за рахунок бюджетних асигнувань на його користь 4000,00 грн понесених витрат на правову допомогу. 
Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно зі статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Пунктом 4 частини першої статті першої Закону України 05.07.2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закону №5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 Закону №5076 визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Таким чином, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої  статті 1 Закону №5076).
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076).
Відповідно до статті 30 Закону №5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Водночас, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження понесення судових витрат на професійну правничу допомогу адвокатом позивача надано договір про надання правової допомоги від 27.10.2023.
За умовами договору про надання правової допомоги від 27.10.2023, укладеного між ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , (Клієнт) та Ясинецьким Олегом Анатолійовичем (Адвокат) Адвокат приймає від Клієнта доручення щодо надання правничої (правової) допомоги, а Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату гонорар в розмірі та порядку, визначеному цим Договором. У випадку, якщо Адвокат не може надати правничу (правову) правову допомогу особисто, він мас право покласти виконання цього Договору на іншу особу, при цьому Адвокат залишається відповідальною особою в повному обсязі перед Клієнтом за порушення умов Договору (пункт 2.1.).
За надання правової (правничої) допомоги п.п. 2.3.1. - 2.3.8. цього Договору Клієнт зобов`язується сплачувати Адвокату гонорар на підставі акту надання послуг, який підписується Сторонами (або їх представниками) та/або виставлених рахунків. Така оплата здійснюється не пізніше 72 годин з моменту підписання Сторонами акту надання послуг або отримання Клієнтом виставленого Адвокатом рахунку (виставлення рахунку допускається шляхом направлення рахунку в електронному вигляді на адресу електронної полити Клієнта). В разі незгоди з виставленим рахунком, Клієнт зобов`язаний протягом 24 годин з моменту отримання направити адвокату лист-незгоду, в якому детально викласти підстави відмови в оплати встановленого рахунку. Вважається, що клієнт погодився з обсягом наданої правничої (правової) допомоги, якщо не направив лист-незгоду протягом встановленого часу (пункт 3.1.).
На підтвердження здійснення оплати наданих послуг представником надано квитанцію до прибуткового касового ордеру № 77 від 06.11.2023 на суму 4000,00 грн. 
Поряд з цим, підписаного акта надання послуг, передбаченого у п. 3.1. Договору, представник позивача до суду не надав. 
Так, відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VI (зі змінами) гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи (пункт 1); чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес (пункт 2).
Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).
Принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 травня 2022 року у справі № 580/3392/20.
Колегія суддів звертає увагу, що предмет спору у даній справі не є складним та не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складеного процесуального документу не є значним.
Поряд з цим, представником позивача не надано акта наданих послуг, що позбавляє суд можливості оцінити обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем документально не підтверджено розмір заявлених до стягнення витрат на правову допомогу, що є правовою підставою для відмови у їх стягненні.
Керуючись ст. ст. 139, 241, 242, 243, 252, 321, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2023 року - залишити без змін.
У задоволенні клопотання представника позивача про стягнення витрат на правову допомогу - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя                                                            А.Б. Парінов

Судді:                                                                                О.О. Беспалов

                                                                                          І.О. Грибан