ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

01 лютого 2024 року 	м.Суми	

Справа №591/4572/23 
Номер провадження 22-ц/816/429/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Філонової Ю. О. ,  Собини О. І. 
за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 жовтня 2023 року у складі судді Сидоренко А.П., ухвалене в м. Суми, повний текст якого виготовлено 24 жовтня 2023 року,

                                                            в с т а н о в и в :

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 третя особа - Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини.
Свої вимоги мотивувала тим, що 31 березня 2021 року Зарічним районним судом м. Суми було розірвано шлюб між нею та відповідачем. Від шлюбу вони мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З моменту розлучення спільна дитина поживає з нею та перебуває на повному її забезпеченні, прив`язана до неї емоційно, будь-яких заперечень відносно проживання дитини з матір`ю у відповідача не було і немає. Зазначає, що в країні війна і рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю надасть їй можливість самостійно приймати дрібні побутові рішення щодо своєї дитини, в тому числі зареєструвати сина, так як він до цього часу ніде не зареєстрований через відсутність згоди батька. Посилається на тривалість проживання дитини з нею та окремо від батька, сталість соціальних зв`язків дитини з матір`ю, добросовісне виконання нею своїх батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення сина усім необхідним.
Також вказує, що між нею та відповідачем не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання сина, відповідач не надає грошей на утримання дитини.
Посилаючись на вищевказані обставини, просила стягнути з відповідача на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, а також визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею.
Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 19 жовтня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 12 червня 2023 року.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права в частині відмови у задоволенні позову, просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про визначення місця проживання дитини.
Апеляційна скарга мотивована тим, що за умов відсутності спору між сторонами щодо залишення дитини на вихованні матері, а також з врахуванням висновку органу опіки та піклування, який підтверджує відсутність заперечень з боку батька щодо визначення місця проживання дитини із матір`ю, позовна вимога про залишення місця проживання дитини із матір`ю підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в цій частині скасуванню. 
Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем та третьою особою до апеляційного суду не подано.
Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 не оскаржується, а тому, відповідно до положень ч.1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони по справі з 12 червня 2015 року перебували у шлюбі, який був розірваний рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 31 березня 2021 року у справі № 591/726/21 (а.с. 6).
Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).
Відповідно до довідки ТОВ «Коменерго Суми» від 06 червня 2023 року № 87 позивачка та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , фактично проживають за адресою АДРЕСА_2 з лютого 2018 року по теперішній час (а.с. 8). З довідки Сумської початкової школи № 30 «Унікум» Сумської міської ради від 08 червня 2022 року № 18 вбачається, що син позивачки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається в зазначеному навчальному закладі. Мати здобувача освіти, ОСОБА_1 , приділяє належну увагу вихованню сина, завжди цікавиться навчальними успіхами, систематично відвідує батьківські збори. До закладу освіти хлопчика приводить і забирає мама (а.с. 9).
19 жовтня 2023 року від Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради надійшов висновок про визначення місця проживання дитини згідно якого оцінивши матеріали справи, дослідивши наявні докази, покази сторін у справі, з`ясовано, що спір з приводу визначення місця проживання дитини з матір`ю між позивачкою та відповідачем відсутній, але з урахуванням того, що дитина фактично проживає з матір`ю, яка в свою чергу, здатна забезпечувати всі потреби дитини, створила умови, що за результатами обстеження є придатними для проживання, виховання та розвитку дитини, Управління вважає за можливе визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю (а.с.71-72).
Вказані факти правильно встановлено судом першої інстанції на підставі належним чином зібраних, досліджених та оцінених доказів, на які суд послався у рішенні.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , оскільки малолітня дитина проживає разом з позивачем і відповідач не створює перешкод у проживанні дитини з матір`ю.
Суд вважав, що право позивача не було порушено, а тому відсутні підстави у застосуванні заходів судового захисту.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст.  51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.
Таким чином, наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. У залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку.
Частиною 4 ст. 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
За положеннями ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно встановив, що відсутні підстави вважати порушеним, невизнаним чи оспорюваним право позивачки, яке підлягає судовому захисту, оскільки малолітня дитина проживає разом з нею, спору щодо визначення її місця проживання немає.
На необхідність доведення обставин наявності спору між сторонами щодо місця проживання дитини вказано в правовій позиції Верховного Суду висловленої в постанові від 10 червня 2021 року у справі № 369/1587/19, висновок якої у відповідності до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України обґрунтовано був врахований судом.
Обставини відсутності спору між сторонами щодо місця проживання малолітньої дитини викладені і у висновку Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, проте Управління вважає за можливе визначити місце проживання дитини з позивачкою.
Ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді, відповідач ОСОБА_2 не надав своїх заперечень проти того, щоб син проживав разом із матір`ю. Жодних доказів того, що між сторонами виникали непорозуміння або конфлікти з приводу визначення місця проживання спільної дитини сторін, суду надано не було.
За встановлених обставин справи та вимог закону колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини, а також, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для визначення судом місця проживання дитини з матір`ю .
Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що відсутність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини, з врахуванням висновку органу опіки та піклування, який підтверджує відсутність заперечень з боку батька, є підставою для задоволення таких вимог.
Інші посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.  
При цьому, суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 367 - 369,  п. 1 ч. 1 ст. 374,  ст. ст. 375, 381 - 384, 389, 390  ЦПК України, апеляційний суд   

                                                            п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.  
Головуючий -  	В. І. Криворотенко	

Судді:                                                                                        Ю. О. Філонова 

                                                                                                   О. І. Собина