ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

11 січня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 160/12241/23	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року (суддя Серьогіна О.В.) в справі №160/12241/23 за позовом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, яка заподіяна дорожньо-транспортною пригодою, -

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області (далі – ГУНП) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1  про стягнення суми 236 194,94 грн. матеріального збитку, завданого в результаті дорожньо-транспортної пригоди.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області 11 238,05 грн. матеріального збитку, завданого в результаті дорожньо-транспортної пригоди; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні вимог з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Вважає необґрунтованим застосування до спірних правовідносин приписів КЗпП, адже частинами першої та другої статті 19 Закону України «Про Національну поліцію» передбачена матеріальна відповідальність поліцейських  у разі вчинення протиправних діянь. Крім того, до обов`язків  поліцейського належить  збереження службового майна.
Відповідач як особа, яка на законній підставі використовувала транспортний засіб марки СКС MOV 04МП, номерний знак НОМЕР_1 , несе матеріальну відповідальність в повному обсязі за шкоду, заподіяну ГУНП внаслідок ДТП, яке сталося 05 листопада 2020 року.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін. 
Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції № 3 Нікопольського відділу поліції.
Інспектор сектору реагування патрульної поліції № 3 Нікопольського ВП Болюбаш О.О. 05 жовтня 2020 року о 06.50 год. на 77 км+200 м а/д Т0432 «Божедарівка-Малософіївка-Нікополь», керуючи службовим автомобілем СКС МОU-04МП д.н.з. НОМЕР_1 , який наказом ГУНП від 06 серпня 2020 року № 1345 закріплений за позивачем, відволікся від керування, перестав стежити за дорожньою обстановкою, не впорався з керуванням, унаслідок чого здійснив з`їзд у кювет зліва походу руху, з подальшим перекиданням автомобіля.
При ДТП автомобіль СКС МОU-04МП, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ГУНП в Дніпропетровській області на праві власності, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , отримав механічні пошкодження.
Постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2020 року по справі № 182/5860/20, яка набрала законної сили 26 жовтня 2020 року та якою встановлено, що водій ОСОБА_1 своїми діями порушив статтю 124 КУпАП, спричинивши пошкодження зазначеному транспортному засобу з матеріальними збитками, ОСОБА_1 визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та до нього судом застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.
Відповідно до висновку автотоварознавчого дослідження спеціаліста № 1208 від 23 серпня 2022 року, виконаного ПП « ОСОБА_2 » (свідоцтво № 234) сума матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки СКС MOU-04MII, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_3 , 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в результаті дорожньо-транспортної пригоди на дату оцінки 15 грудня 2020 року, складає 236 194,94 грн. 
Суд першої інстанції вважав доведеним факт заподіяння відповідачем ОСОБА_1 матеріальної шкоди ГУНП в Дніпропетровській області, але вказав про не встановлення наявності жодного з випадків, передбачених статтею 134 КЗпП, які тягнуть за собою настання повної матеріальної відповідальності.
Тому суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача суми матеріальних збитків у розмірі, що не перевищує його середньомісячного заробітку, виходячи з вимог статті 132 КЗпП, а саме в розмірі 11 238,05 грн.
Суд визнає приведений висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що з грудня 2016 року ОСОБА_1 проходив службу в Національній поліції на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції № 3 Нікопольського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області.
За ОСОБА_1 наказом ГУНП від 06 серпня 2020 року № 1345 закріплений службовий автомобіль марки СКС МОU-04МП, номерний знак НОМЕР_1 .
Постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2020 року у справі № 182/5860/20, яка набрала законної сили 26 жовтня 2020 року, ОСОБА_1 визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.
Постановою у справі № 182/5860/20 встановлено, що ОСОБА_1 05 жовтня 2020 року о 06.50 год. на 77 км+200 м а/д Т0432 «Божедарівка-Малософіївка-Нікополь», керуючи службовим автомобілем СКС МОU-04МП, номерний знак НОМЕР_1 , відволікся від керування, перестав стежити за дорожньою обстановкою, не впорався з керуванням, унаслідок чого здійснив з`їзд у кювет зліва по ходу руху, з подальшим перекиданням автомобіля.
Відповідно до висновку автотоварознавчого дослідження спеціаліста № 1208 від 23 серпня 2022 року ПП « ОСОБА_2 » (свідоцтво № 234) сума матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки СКС MOU-04MII, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_3 , 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в результаті дорожньо-транспортної пригоди на дату оцінки 15 грудня 2020 року, складає 236 194,94 грн. 
Згідно з довідкою про грошове забезпечення ГУНП в Дніпропетровській області №2113 від 01 вересня 2023 року сума середньомісячного заробітку ОСОБА_1 становила 11 238,05 грн.
Спірним під час апеляційного перегляду справи є питання повної матеріальної відповідальності поліцейського за шкоду, завдану майну ГУНП.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), відповідно до частини першої статті 19 якого у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. 
За приписами частини другої статті 19 Закону № 580-VIII підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом. 
Відтак, Законом № 580-VIII не визначені порядок та підстави матеріальної відповідальності поліцейських, а також не врегульоване питання відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної поліцейським при виконанні ним службових обов`язків,
За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 814/2563/16, від 30 січня 2019 року у справі № 806/2164/16, пріоритетними є норми спеціальних законів. При цьому загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.
Таким чином, є цілком обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що оскільки у Законі № 580-VIII відсутня норма щодо матеріальної відповідальності поліцейських, відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної поліцейським при виконанні ним службових обов`язків, то до спірних правовідносин мають застосовуватися загальні норми права, що регулюють питання відшкодування шкоди, заподіяною працівником під час виконання службових обов`язків, якими є приписи Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП).
Статтею 130 КЗпП встановлені загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників, за якими працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.
За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.
Відповідно до статті 132 КЗпП за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку
Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві
Випадки повної матеріальної відповідальності передбачені статтею 134 КЗпП. 
Так, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:
1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;
2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;
3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;
4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;
5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;
6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;
7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;
8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;
9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.
В цьому випадку між ОСОБА_1 та ГУНП не укладався письмовий договір про взяття на себе працівником (поліцейським) повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей, а інших підстав, встановлених для законом для настання повної матеріальної відповідальності судом не встановлено.
Крім того, суд звертає увагу на наступне.
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03 жовтня 2019 року № 160-ІХ (далі - Закон № 160-ІХ).
При цьому за положеннями статті 2 Закону № 160-ІХ дія цього Закону поширюється на військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів, а також осіб рядового та начальницького складу правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, сил цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державного бюро розслідувань (далі - особи).   
За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 160-ІХ, 
матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності (пункт 4);
пряма дійсна шкода - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано (пункт 5).
Частинами першою - другою статті 3 Закону № 160-ІХ передбачено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є:
1) наявність шкоди;
2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків;
3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою;
4) вина особи в завданні шкоди.
Положеннями частини першої статті 6 Закону № 160-ІХ передбачено, що особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі:
1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;
2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;
3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;
4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;
5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.
Частиною другою статті 8 Закону № 160-ІХ встановлено, що у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.
Частиною четвертою статті 8 Закону № 160-ІХ визначено, що розслідування може не призначатися, якщо причини завдання шкоди, її розмір та винна особа встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом.
Згідно з частиною сьомою статті 8 Закону № 160-ІХ якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.
Відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону (частина перша статті 10 Закону № 160-ІХ).
В цьому випадку розмір шкоди встановлений не висновком службового розслідування, не за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом, а висновком спеціаліста.
Крім того, позивачем не доведено наявність наказу начальника про відшкодування відповідачем шкоди, а також наявність підстав, передбачених статтею 6 Закону № 160-ІХ, для повної матеріальної відповідальності.
Таким чином, суд погоджує висновок суду першої інстанції про невстановлення наявності жодного з випадків, передбачених статтею 134 КЗпП, а також статтею 6 Закону №160-ІХ, які тягнуть за собою настання повної матеріальної відповідальності, та про обґрунтованість стягнення з відповідача на користь позивача суми матеріальних збитків у розмірі, що не перевищує його середньомісячного заробітку, виходячи з вимог статті 132 КЗпП, а саме в розмірі 11 238,05 грн.
Доводи апелянта про те, що до обов`язків поліцейського належить збереження службового майна, що власне й не заперечувалось судом першої інстанції, жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції про недоведеність саме позивачем наявності у спірному випадку підстав для повною матеріальної відповідальності. 
Також суд відхиляє посилання апелянта на висновки, викладені в постанові Верховного Суду в справі №520/14215/19, адже правовідносини в справі № 520/14215/19 не є аналогічними чи подібними правовідносинам в цій справі. В справі № 520/14215/19 спірним було питання правомірності застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення, тоді як в цій справі спірним є питання виключно наявності підстав для притягнення поліцейського до повної матеріальної відповідальності.
Стосовно звернення апелянта до приписів Цивільного кодексу України (далі — ЦК України) суд зазначає, що судом  першої інстанції правильно зауважено, що не можуть бути покладені в основу даного судового рішення посилання позивача на відшкодування завданої відповідачем матеріальної шкоди за нормами статті 1187 ЦК України, оскільки зміст наведеної норми матеріального права регулює питання відшкодування матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки фізичній чи юридичній особам, які є потерпілими при вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, в той же час як ГУНП в спірних правовідносинах є власником такого джерела підвищеної небезпеки, а не виступає як потерпіла сторона у наведеній дорожньо-транспортній пригоді.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись статтями 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року в справі № 160/12241/23 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року в справі № 160/12241/23 за позовом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, яка заподіяна дорожньо-транспортною пригодою, залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення 11 січня 2024 року та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Повне судове рішення складено 11 січня 2024 року.
   
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко