Дата документу 05.01.2024 Справа № 334/5485/23

Запорізький Апеляційний суд

ЄУН 334/5485/23 	Головуючий у 1-й інстанції Фетісов М.В.	
Пр. № 22-ц/807/86/24	Суддя-доповідач Гончар М.С.  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 січня 2024 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)                Гончар М.С.
суддів                                                Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.
розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЗАПОРІЗЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2023 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЗАПОРІЗЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» (надалі – ПАТ «ЗМК «ЗАПОРІЖСТАЛЬ»)  про відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду з із вищезазначеним позовом (а.с. 1-5), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь одноразово грошову суму в розмірі 50000,00 грн., як відшкодування завданої моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначав, що він – ОСОБА_1 у період з 2005 року по 2022 рік працював у шкідливих умовах на підприємстві ПАТ «ЗМК «ЗАПОРІЖСТАЛЬ». 30.05.2022 року позивач звільнився з ПАТ «ЗМК «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» за ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), наразі не працює. 
Згідно із медичним висновком лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання (отруєння) від 10.08.2022 року № 28/707 виданим ДУ «ІНСТИТУТ МЕДИЦИНИ ПРАЦІ ІМЕНІ Ю.І. КУНДІЄВА НАЦІОНАЛЬНОЇ АКАДЕМІЇ МЕДИЧНИХ НАУК УКРАЇНИ», позивачу встановлено професійні захворювання: хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість, помірного ступеню (ІІІ ст. за класифікацією ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ), та хронічний бронхіт ІІ ст., фаза затихаючого загострення, дифузний пневмосклероз, ЛН ІІ (два) ст. 
Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 12.09.2022 року встановлена дата остаточного діагнозу за вказаними професійними захворюваннями 10.08.2022 року. Також, актом встановлено, що хронічне професійне захворювання виникло внаслідок тривалого стажу роботи позивача в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на ПАТ «ЗМК «ЗАПОРІЖСТАЛЬ». Причиною виникнення отриманих позивачем професійних захворювань є наявність на його робочих місцях на ПАТ «ЗМК «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» шкідливих виробничих факторів. 
Довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №155571 від 07.11.2022 року позивачу встановлено 3 (третю) групу інвалідності, причина інвалідності: професійне захворювання. 
Довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА №097424 від 07.11.2022 року встановлено, що ступінь втрати професійної працездатності позивача складає 50%. 
Отримання позивачем професійного захворювання, 3 групи інвалідності та втрати професійної працездатності на 50 % призводить його до фізичних та моральних страждань, які мають бути компенсовані одноразово відповідачем. Позивач має постійні фізичні страждання, внаслідок вказаних професійних захворювань, що спричиняє йому душевні страждання, призводить до хвилювань, депресивного стану. Позивачу 37 років, з яких половину життя він працював за робітничим професійним напрямком на підприємстві відповідача, інших спеціальностей він не має. Однак, станом не теперішній час, працювати за фахом позивач фізично не зможе ніколи, за станом свого здоров`я, змінився стан та якість життя позивача, що завдає йому постійних моральних страждань.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Фетісова М.В. (а.с. 25).
Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 26) вказану справу прийнято до провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2023 року (а.с. 56-59) позов позивача у цій справі задоволено.
Стягнуто з ПАТ «ЗМК «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» (ЄДРПОУ 00191230) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) одноразову грошову суму у розмірі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) грн., як відшкодування завданої моральної шкоди,без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
Стягнуто з ПАТ «ЗМК «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» (ЄДРПОУ 00191230) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8000,00 грн.
Стягнуто з ПАТ «ЗМК «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» (код ЄДРПОУ 00191230) на користь держави судовий збір в сумі 1073,60 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ПАТ «ЗМК «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» у своїй апеляційній скарзі (а.с. 66-74) просило змінити вищевказане рішення суду першої інстанції у цій справі в частині зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 2000,00 грн.; змінити вищевказане рішення суду першої інстанції у цій справі в частині стягнення моральної шкоди із урахуванням вимог податкового законодавства України на час виконання судового рішення.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 81). 
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 07 листопада 2023 року (а.с. 95), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання (а.с. 99).
Оскільки, в силу вимог ст. 369 ч. 1 ЦПК України «Особливості розгляду в апеляційному порядку окремих категорій справ» апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 761/11472/15-ц, який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України, вимога про відшкодування моральної шкоди, визначена у грошовому розмірі, є майновою вимогою.
За змістом ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

22 листопада 2023 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 10-р(ІІ)/2023 у справі щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах. Так, КСУ визнав неконституційними пункти 1, 5 ч. 6 статті 19 Цивільного процесуального кодексу, які визначають, що малозначними справами є: 1 – справи, у яких ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб – тобто, станом на 2023 рік 268400,00 грн.; 5 – справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує 250 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто, 671000,00 грн.
Зокрема, КСУ зазначив, що установлення у процесуальному законі розміру ціни позову як критерію для віднесення справи до категорії малозначних має бути ґрунтовано на принципові домірності, що зобов?язує державу визначити в Кодексі такий розмір ціни позову, який не буде надмірним для обраної мети та не спотворить розуміння справи як малозначної для особи.
Разом з тим, визначені розміри ціни позову як критерії віднесення справи до категорії малозначних у сумах 268400,00 грн. та 671000,00 грн. є не лише значними, а й перевищують установлені в законі розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб та мінімальної заробітної плати.
Зокрема, визначений у пункті 1 ч. 6 статті 19 ЦПК розмір ціни позову перевищує 40 мінімальних заробітних плат та дорівнює 8 рокам одержання особою виплат у разі, якщо ці виплати дорівнюватимуть розміру прожиткового мінімуму. За пунктом 5 ціна позову перевищує 100 мінімальних заробітних плат та дорівнює 20 рокам одержання особою виплат у розмірі прожиткового мінімуму.
Ці пункти утрачають чинність через 6 місяців із дня ухвалення КСУ цього Рішення, тобто, у травні 2024 року. До того часу Верховній Раді треба привести нормативне регулювання, установлене цими пунктами ЦПК у відповідність до Конституції та цього Рішення КСУ.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі (а.с. 105-109) із додатками до нього на підтвердження понесення позивачем витрат на його професійну правничу допомогу в апеляційному суді на складання цього відзиву позивача на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі у розмірі 1500,00 грн. 

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. 

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ПАТ «ЗМК «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
В силу вимог ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішення є: … рішення, постанови…
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі, керувався ст. ст. 3-5, 10-13, 76-81, 89, 141, 263-265, 268, 279 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі, наявності правових підстав для його задоволення.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.
Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що з 02.08.2005 до 30.05.2022 позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПАТ «ЗМК «ЗАПОРІЖСТАЛЬ», що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_3 від 25.07.2005 (копія а.с.10).
Згідно з медичним висновком лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання (отруєння) від 10 серпня 2022 року № 28/707 та випискою № 646 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого Державної установи «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» Клініки професійних захворювань № 2021 від 18.08.2022 (копія а.с.11),  ОСОБА_1 встановлено захворювання: хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість, помірного ступеню (ІІІ ст. за класифікацією ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ), та хронічний бронхіт ІІ ст., фаза затихаючого загострення, дифузний пневмосклероз, ЛН ІІ (два) ст. Встановлення професійного характеру захворювання – захворювання професійні, встановлені вперше. Підґрунтям для встановлення професійної категорії захворювань явились: клініко-функціональні дані, динаміка захворювань, інформація щодо умов праці, надана в інформаційній довідці від 20.07.2022, згідно якої ОСОБА_1 підлягав впливу шуму, рівні якого перевищували гранично-допустимі, а також пилу, концентрації якого перевищували гранично допустимі, профмаршрут.
Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 12.09.2022 (копія а.с. 13-17) комісія Головного управління Держпраці у Запорізькій області провела розслідування причин виникнення у ОСОБА_1 хронічного професійного захворювання та встановила, що хронічне професійне захворювання (отруєння) виникло внаслідок тривалого стажу роботи ОСОБА_1 в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на ПАТ «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» (16 років 10 місяців), неякісного проведення медичного огляду в частині не проведення R-графії органів грудної клітини та аудіометрії, і відсутності правових підстав для переведення на іншу роботу у зв`язку з відсутністю скарг на стан здоров`я під час проходження хворим періодичних медичних оглядів. Причина виникнення професійного захворювання – наявність на робочих місцях розливальника сталі, майстра розливу, старшого майстра розливу мартенівського цеху ПАТ «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» ОСОБА_1 шкідливих виробничих факторів: виробничого шуму та запиленості повітря робочої зони.
Згідно з індивідуальною програмою реабілітації інваліда № 1321 від 07.11.2022 (копія а.с. 20-21), довідкою до акта огляду МСЕК Комунальної установи «Обласний центр медико-соціальної експертизи» Запорізької обласної ради серії 12 ААГ № 155571 від 07.11.2022 (копія а.с. 18) та довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги Обласного МСЕК № 1 серії 12 ААА № 097424 (копія а.с. 19), в результаті отримання ступень втрати професійної працездатності в розмірі 50% з 10.10.2022 ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності зі строком переогляду 01.11.2024.
Відповідно до ст. 12 Закону України № 2694-XII від 14 жовтня 1992 року «Про охорону праці» (далі – Закон № 2694-XII) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Згідно з п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат.
У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі – Постанова № 4) судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до п. 13 постанови № 4 судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Конституційний Суд України своїм Рішення від 08.10.2008 № 20рп/08 підтвердив обов`язок підприємства по відшкодуванню моральної шкоди, яке спричинило таку шкоду.
Ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно вважав, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої професійним захворюванням, повинен вирішуватися на підставі норм КЗпП при доведеності виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах (ст. 153 КЗпП) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин.
З врахуванням викладених обставин справи, суд першої інстанції правильно вбачав наявність спричинення позивачу моральної шкоди, яку повинен відшкодувати відповідач, який не створив безпечні умови праці.
Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає компенсації.
Суд першої інстанції правильно врахував обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, втрату професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотність вимушених змін в життєвих стосунках.
Також, суд першої інстанції правильно встановив тяжкість отриманого позивачем захворювання, ступінь втрати професійної працездатності – 50 %, глибину і тривалість фізичних страждань позивача, необхідність проходити лікування і підтримувати стан здоров`я на оптимально можливому рівні, докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 50000,00 грн., що відповідає тим стражданням і переживанням, які він зазнавав та зазнає.
Суд першої інстанції правильно відхилив аргументи відповідача про те, що позивачу органом Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві були призначені страхові виплати у вигляді одноразової допомоги та щомісячних платежів, оскільки це не позбавляє його права на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з професійними захворюваннями, які спричинили втрату працездатності.
Суд першої інстанції правильно врахував положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд першої інстанції також правильно врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), згідно з якою, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи вищевказане та задоволення позову із зазначених судом підстав, суд першої інстанції правильно вважав недоцільним надавати детальну відповідь на інші аргументи сторін.
Доводи апеляційної скарги відповідача ПАТ «ЗМК «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» є такими, що фактично дублюють доводи його заперечень проти позову позивача у цій справі у суді першої інстанції, яким останній вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.
Ці доводи не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку він та їх представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.
Суд першої інстанції правильно встановив, що ПАТ «ЗМК «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» є належним відповідачем у цій справі.
Визначений судом першої інстанції загальний розмір моральної шкоди позивача, що підлягає стягненню лише одноразово однією сумою (ст. 23 ч. 5 ЦК України), є доведеним з боку позивача, розумним, співмірним та справедливим.
Судом першої інстанції також на виконання вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України правильно, з урахуванням правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 червня 2022 року у справі № 599/645/21 визначено остаточний розмір моральної шкоди.
Оскільки, відповідно до пп. а) пп. 164.2.14 пункту 162.2 ст. 162 Податкового кодексу України (далі – ПК України) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податків включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.
Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткуванню, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок ушкодження здоров`я, а отже заподіяння шкоди життю та здоров`ю найвищого ступеня, а тому вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок ушкодження його здоров`я на виробництві.
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.
За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).
Підстави для звільнення від доказування у цій справі відповідача, передбачені ст. 82 ЦПК України, відсутні.
Відповідач та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача та, відповідно, у спростування позову позивача у цій справі.
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача.
Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема відповідачем апеляційному суду не надані.
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.
В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.
Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.
Описки в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди з відповідачів на користь позивача у цій справі «одноразово» (ст. 23 ч. 5 ЦК України), тобто один раз однією сумою, не можуть бути підставою для скасування апеляційним судом правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі за результатами розгляду вищезазначених апеляційних скарг відповідачів, а можуть бути усунуті судом першої інстанції за власною ініціативою чи за заявою учасників цієї справи у подальшому в порядку ст. 269 ЦПК України. 
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ПАТ «ЗМК «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.
Крім того, апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції було правильно, з додержанням вимог ст. ст. 133, 137, 141 ЦПК України, виходячи з критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції: - шляхом стягнення з відповідача судового збору у дохід держави, від сплати якого позивач при подачі вищезазначеного позову до суду першої інстанції був звільнений в силу вимог закону, - та на користь позивача документально підтверджених понесених (квитанцією до прибуткового касового ордеру №1 від 01.07.2023 року на суму 10000,00 грн. (а.с.51), підписаним без зауважень адвокатом Біліченко О.О. та позивачем ОСОБА_1 , актом від 01.07.2023 року приймання виконаних робіт /послуг за договором про надання правової допомоги від 01.07.2023 року на загальну суму 10000,00 грн. з детальними розрахунком останніх: а саме: вивчення первісних матеріалів та консультація (фіксована оплата) -2000,00 грн., складання позову (фіксована оплата за один документ) -3000,00 грн., вивчення відзиву на позовну заяву - 1000,00 грн.(фіксована оплата за один документ – 1000,00 грн. (сплачено наперед), складання відповіді на відзив  (фіксована оплата) – 2000,00 грн., (сплачено наперед), представництво інтересів клієнта в Ленінському районному суді м. Запоріжжя в судових засіданнях:фіксована оплата за участь в одному судовому засіданні  – 2000,00 грн. (сума сплачена наперед) (а.с.54), договором про надання правової допомоги б/н від 01.07.2023 року(а.с.52) , ордером серії АР  №01130190 від 01.07.2023 року (а.с.50), з урахуванням заяви представника позивача у відповіді на відзив відповідача у суді першої інстанції про стягнення цих витрат з відповідача станом на 16.07.2023 року на загальну суму 8000,00 грн. з вирахуванням послуги, пов`язаної з представництвом інтересів позивача в суді вартістю 2000,00 грн., оскільки розгляд справи був призначений у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін, підстави для ще більшого зменшення яких у суду першої інстанції були відсутні.
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.
Також, в силу вимог ст. ст. 133, 137, 141 ч. ч. 1, 6, 13 ЦПК України у разі відмови відповідачу задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок держави судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у вигляді судового збору за апеляційну скаргу, враховуючи що позивач звільнений від сплати останнього в силу вимог закону.
Разом із тим, апеляційний суд вважає, що позивач також не має права на стягнення з відповідача у цій справі будь-якої суми понесених витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному суді та зокрема документально підтвердженої на суму 1500,00 грн.  (а.с. 110-112), яка складається виключно зі складання відзиву позивача на апеляційну скаргу відповідача – 1500,00 грн. (фіксована оплата). 
Оскільки, апеляційний суд вважає достатньою загальну суму 8000,00 грн., яка вже була стягнута судом першої інстанції у цій справі з відповідача на користь позивача в якості компенсації його витрат на професійну правничу допомогу адвоката у цій справі, враховуючи, що апеляційний суд розглядав дану справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, копія апеляційної скарги разом із додатками до неї та копією ухвали апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у цій справі надсилались позивачу поштою рекомендованим листом (поштове повідомлення про вручення – а.с. 104), адвокат позивача - Біліченко О.О. зареєстрований у цій справі у програмі «Електронний суд» і тому він отримував копію апеляційної скарги і знайомився з останніми (право, а не обов`язок представника позивача в силу вимог ст. 43 ч. 1 п. 1 ЦПК України) виключно в «своєму електронному кабінеті» (довідка - а.с. 96-98), належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні), а подача позивачем вказаного відзиву на апеляційну скаргу відповідача у цій справі є виключно правом позивача, а не його обов`язком в силу вимог ст. 360 ЦПК України, і тому позивач виключно на свій власний розсуд забажав скористатись цією оплатною послугою його адвоката (ст. 20 ч. 1 ЦК України).

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371, 374-375, 381-384 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЗАПОРІЗЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2023 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 05.01.2024 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Кочеткова І.В.	Подліянова Г.С.