УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №290/1290/20 Головуючий у 1-й інст. Кірічук М. М. 
Категорія 68    Доповідач Талько О. Б. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді:         Талько О.Б., 
суддів:                         Шевчук А.М., Коломієць О.С.,
за участю секретаря     Антоневської В.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 290/1290/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю, за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 на рішення Романівського районного суду Житомирської області від 6 серпня 2021 року та на додаткове рішення цього ж суду від 31 серпня 2021 року , ухвалених під головуванням судді Кірічука М.М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив встановити факт проживання із позивачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, із січня 2009 року по теперішній час, а також просив визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначив, що з січня 2009 року проживав однією сім`єю, без реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 . Від спільного проживання у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вони разом вели спільне господарство, виховували свою дитину та мали спільний бюджет, однак шлюб офіційно не був зареєстрований, оскільки потреби в цьому не вбачали. 
Зазначає, що у січні 2011 року вони з відповідачкою за спільні кошти придбали житловий будинок по АДРЕСА_1 . За час спільного проживання вони розрахувалися з боргами та зробили ремонт, зокрема, добудували до будинку веранду, дві житлові кімнати, побудували сарай, викопали криницю, перекрили новим шифером дах будинку, облаштували туалет і ванну кімнату, провели опалення, зробили каналізацію, купували нові меблі. Крім того, побудували нову огорожу, туалет та літній душ на подвір`ї, навіс, а також виконували разом інші роботи по домогосподарству. 
Позивач вказує, що протягом цього періоду він працював та забезпечував сім`ю.  ОСОБА_2 не працювала, а займалась веденням домашнього господарства.
Вказує, що за його згодою спірний житловий будинок був оформлений на ОСОБА_2 . У вказаному будинку він зареєстрований з 4 вересня 2015 року по даний час.
Рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 6 серпня 2021 року відмовлено у задоволені позову.
Додатковим рішенням цього ж суду від 31 серпня 2021 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10000 грн. витрат на правничу допомогу.
В апеляційних скаргах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та додаткове рішення суду та ухвалити нове,  яким задовольнити  позовні вимоги. 
Зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою докази, надані ним на підтвердження факту проживання однією сім`єю із відповідачкою, зокрема, свідоцтво про народження дитини та заяву ОСОБА_2 про видачу судового наказу щодо стягнення аліментів, в якій зазначено, що остання з листопада 2019 року перебувала з ОСОБА_1 у цивільному шлюбі. 
Вважає, що за своїм змістом дана заява є визнанням позову.
Наголошує на тому, що ведення спільного господарства, народження у них дитини, наявність спільного бюджету та витрат, купівля майна в інтересах сім`ї, свідчить про те, що вони мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю.
Та обставина, що відповідачка здійснювала оплату комунальних послуг від свого імені, не свідчить про те, що вона сплачувала свої особисті кошти, а не їх спільні кошти.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.
Зокрема зазначає, що погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованості доказів, наданих позивачем. 
Вказує, що заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів на неповнолітню дитину від її імені склав адвокат, який допустив помилку, зазначивши, що вона перебувала з ОСОБА_1 у цивільному шлюбі.                 
Стверджує, що між нею та відповідачем не існувало сімейних відносин . Спірний будинок вона придбала за власні кошти, які взяла у борг та самостійно його сплатила. Після народження дитини позивач відмовився зареєструвати себе батьком, що є підтвердженням того, що він не мав наміру створювати сім`ю.
Також вказує, що матеріали справи не містять детального опису наданих адвокатом послуг, відтак суд першої інстанції безпідставно стягнув 10000 грн. витрат на правничу допомогу.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Вказана обставина підтверджується договором купівлі-продажу, укладеним між нею та ОСОБА_4 26 січня 2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом Романівського нотаріального округу Прогонним Є.М.
Згідно з довідкою від 7 грудня 2020 року № L06L1RD574VDG6F8, виданою Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», ОСОБА_2 здійснювала платежі за спожиту електроенергію в будинку по АДРЕСА_1 .
Наявна в матеріалах справи довідка Миропільської селищної ради Романівського району Житомирської області № 2692 від 04 грудня 2020 року свідчить про те, що ОСОБА_2 сплачує податок за землю, на якій розташований спірний будинок. 
Відповідно до відомостей про місце реєстрації, які містяться в паспорті позивача та довідки про реєстрацію місця проживання від 24.11.2020 № 2606, ОСОБА_1 з 4 вересня 2015 року зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 . 
  ІНФОРМАЦІЯ_1 народився  ОСОБА_5 , батьками  якого записані  ОСОБА_1  та  ОСОБА_2  , що підтверджується  свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 11 грудня 2020 року.
В судовому засіданні також встановлено, що при реєстрації народження дитини у актовому записі про народження відомості про батька дитини були записані згідно зі статтею 135 СК України та ОСОБА_2 протягом періоду з 1 листопада 2010 року по 31 грудня 2015 року мала статус одинокої матері. У подальшому позивач визнав своє батьківство стосовно сина.
Згідно з довідкою Миропільської селищної ради від 11 січня 2021 року № 22 інформація щодо спільного проживання  ОСОБА_1  та ОСОБА_2 в період з 2011 року по 2018 рік за адресою : АДРЕСА_1 , відсутня.
8 листопада 2019 ОСОБА_2 звернулася до Романівського районного суду Житомирської області із заявою про видачу судового наказу, в якій зазначено, що вона перебувала із позивачем у цивільному шлюбі з січня 2009 року та від спільного проживання вони мають дитину.
Лист Романівського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) № 13252 від 24 листопада 2020 року містить інформацію про те, що у відділі перебуває виконавче провадження про примусове виконання рішення Романівського районного суду Житомирської області щодо стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , на неповнолітню дитину – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини усіх видів заробітку, починаючи з 8 листопада 2019 року.
Відповідно до акта депутата Миропільської селищної ради Романівського району Житомирської області, складеного 6 грудня 2020 року у присутності свідків, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом, виховували сина, а також придбали та добудовували житловий будинок АДРЕСА_1 , у період з 2010 року по день складення акту.
В матеріалах справи міститься копія ухвали Романівського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2020 року про відкриття провадженні у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
Згідно з довідкою про доходи № 1716 від 16 червня 2017 року, ОСОБА_2 працює на посаді мийниці в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Роял –Фуд». 
       Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, існування тривалих стосунків, притаманних подружжю.
Наявний в матеріалах справи акт депутата Миропільської селищної ради від 6 грудня 2020 року не є допустимим доказом обґрунтованості позовних вимог, оскільки інформація щодо проживання сторін однією сім`єю записана зі слів інших осіб. 
       Реєстрація позивача разом із відповідачкою у спірному будинку, факт народження у них сина та звернення ОСОБА_2 до суду із заявою про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітнього сина, не є беззаперечними доказами того, що вони тривалий час проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет, вели спільне господарство та придбали вказаний житловий будинок за спільні кошти.
       Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Частиною першою статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
       Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
       Згідно з частиною першою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
       Змагальність та диспозитивність є одними із принципів цивільного судочинства, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на підтвердження позову та доведення власної позиції щодо спірних правовідносин.
       Під час апеляційного розгляду суд задовольнив клопотання позивача про допит в судовому засіданні свідків. Однак, явка до суду цих свідків не була забезпечена стороною позивача. Суд неодноразово відкладав розгляд справи, однак свідки не з`являлися в судові засідання.
       Суд не може вчиняти активних дій для забезпечення явки свідків, оскільки це суперечитиме засаді об`єктивності та неупередженості суду, яка закріплена у пункті 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України.
       Таким чином, дослідивши докази у справі та надавши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з безпідставності позовних вимог.
       Враховуючи вищезазначене, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
       Звертаючись до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, відповідачка надала суду договір про надання правничої допомоги від 22 січня 2021 року, укладений між нею та адвокатом Шевчук О.С., а також акт про надання правової допомоги, у якому зазначено, що вартість адвокатських послуг становить 10000 грн. У акті зазначено, що за проведення усних консультацій та узгодження правових позицій необхідно сплатити 1800 грн., написання заяв та звернень – 1500 грн., складання відзиву – 3700 грн., участь в судових засіданнях – 3000 грн.
       Отже, сторони погодили розмір витрат на правничу допомогу й суду надано опис наданих адвокатом послуг із зазначенням їх вартості.
       За таких обставин, суд дійшов обгрунтованого висновку про стягнення на користь ОСОБА_2 10000 грн. витрат на правничу допомогу.
       Доводи апеляційних скарг є безпідставними та не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Романівського районного суду Житомирської області від 6 серпня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 31 серпня 2021 року, - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: