Справа № 308/10606/17

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       26 лютого 2024 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого судді: Джуги С.Д. 
суддів: Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.
з участю секретаря: Волощук В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 червня 2021 року, у складі судді Лемак О. В., у справі за позовом Ужгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Ужгородської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи – ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про витребування земельної ділянки та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, -
встановив:

У жовтні 2017 року керівник Ужгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Ужгородської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про витребування земельної ділянки до земель комунальної власності та скасування рішення про державну реєстрацію права власності.
Позовна заява керівника Ужгородської окружної прокуратури мотивована тим, що в ході здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 42016071030000034 від 04 квітня 2016 року, відкритого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 358 КК України, встановлено наявність підстав для представництва інтересів держави з метою захисту інтересів територіальної громади міста Ужгорода.
14 жовтня 2014 року державним кадастровим реєстратором управління Держземагенства в Ужгородському районі за наслідками розгляду технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 зареєстровано земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:45:001:0531.
25 листопада 2014 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г. В. зареєстровано право приватної власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_2 .
Підставою для присвоєння кадастрового номеру вказаній земельній ділянці та подальшої реєстрації права власності за ОСОБА_2 слугував державний акт на право приватної власності на землю І-ЗК № 038780 від 29 грудня 2002 року, згідно з яким ОСОБА_2 , який мешкає в АДРЕСА_2 , на підставі рішення IV сесії IV скликання 2 засідання Ужгородської міської ради від 27 червня 2002 року, передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,10 га, розташована на території АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку.
Водночас встановлено, що жодного рішення про передачу у власність   ОСОБА_2 земельної ділянки Ужгородською міською радою ніколи не приймалось, про що свідчить лист виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 01 серпня 2016 року за № 2352/03-18, згідно з яким інформація щодо надання земельних ділянок ОСОБА_2 у районі вул. Верховинської у відділі землекористування відсутня.
Крім цього, в державному акті на право приватної власності на землю  І-ЗК № 038780 від 29 грудня 2002 року зазначено, що спірну земельну ділянку видано на підставі рішення IV сесії IV скликання 2 засідання Ужгородської міської ради від 27 червня 2002 року, однак аналізом всіх рішень Ужгородської міської ради за вказану дату встановлено, що рішення про надання ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки не приймалось.
Водночас установлено, що державний акт на право приватної власності на землю І-ЗК № 038780 від 29 грудня 2002 року, а також технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_2 , що знаходиться за адресою:   АДРЕСА_1 , є підробленими.
Зокрема на державному акті підроблено підпис міського голови Погорєлова В.В. та інженера-землевпорядника ОСОБА_4 . Крім того, підпис у верхньому лівому куті завдання на виконання робіт, у нижній частині аркуша списку межових знаків, прийнятих на зберігання, а також на другому аркуші заяви про державну реєстрацію земельної ділянки виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою. У державному акті на право приватної власності на землю І-ЗК № 038780 вказано, що земельна ділянка, яка виділена ОСОБА_2 , межує із землями громадян ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Проте на момент складання цього державного акту це було неможливо, оскільки у вказаному районі ОСОБА_8 отримала земельну ділянку тільки 26 січня 2007 року (рішення Ужгородської міської ради № 198 від 26 січня 2007 року), а ОСОБА_5 взагалі таку не отримував (лист виконкому Ужгородської міської ради № 2352/03-18 від 01 серпня 2016 року).
За висновком судової технічної експертизи документів № 4/243 від 10 серпня 2017 року бланк державного акту на право приватної власності на землю І-ЗК № 038780 відповідає встановленим зразкам аналогічних бланків документів виготовлених поліграфічним комбінатом «Україна». Відбиток гербової печатки на внутрішньому боці першої сторінки акту на право приватної власності на землю І-ЗК № 038780 нанесений за допомогою кліше.
Як видно з листа виконкому Ужгородської міської ради № 620/03-18 від 04 березня 2016 року всі другі примірники бланків державних актів передані в управління Держгеокадастру в Ужгородському районі. Згідно з листом вказаного управління № 10-709-99.3-1039/2-16 від 21 березня 2016 року державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 038780 до управління не передавався.
За інформацією відділу в Ужгородському районі Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області від 07 березня 2017 року № 9-709-0.10-621/2-17 в державному фонді документації відсутні документи, що свідчать про видачу чистого (незаповненого) бланку державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 038780 з відміткою про його отримання.
У матеріалах технічної документації із землеустрою наявна копія недійсного паспорту ОСОБА_2 , оскільки паспорт, який був використаний на підтвердження особи ОСОБА_2 при розгляді технічної документації управлінням Держземагенства та при реєстрації права власності нотаріусом за ОСОБА_2 , ним був втрачений 24 травня 2013 року, про що свідчить його заява, подана до Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області  26 травня 2013 року, а також висновок за результатами розгляду вказаної заяви від 28 травня 2013 року.
Отже, на державному акті, крім підроблення підписів, наявні неправдиві відомості, що тільки підтверджує те, що вказана земельна ділянка не передавалась ОСОБА_2 , при цьому другий примірник акта відсутній. Водночас сам ОСОБА_2 навіть не знав, що став власником земельної ділянки, оскільки ділянка оформлена на втрачений ним паспорт, жодних документів, які стосуються цих питань, він не підписував.
Таким чином право власності територіальної громади міста Ужгорода порушено на підставі підроблених документів.
Водночас земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:45:001:0531 була відчужена за договором купівлі-продажу від 25 листопада 2014 року ОСОБА_3 , який у подальшому 19 лютого 2015 року продав цю ділянку ОСОБА_1 .
Отже, прокурор констатує про відсутність волевиявлення територіальної громади міста Ужгорода як безпосередньо, так і в особі уповноваженого органу (Ужгородської міської ради) на відчуження земельної ділянки площею 0,10 га за кадастровим номером 2110100000:45:001:0531 ОСОБА_2 , оскільки форма такого волевиявлення – рішення Ужгородської міської ради, відсутня, а правовстановлюючі документи на земельну ділянку підроблені.
Оскільки ОСОБА_1 володіє земельною ділянкою площею 0,10 га з кадастровим номером 2110100000:45:001:0531 незаконно, власником земельної ділянки є територіальна громада міста Ужгорода, прокурор просив суд витребувати цю земельну ділянку на користь територіальної громади та повернути її до земель комунальної власності на підставі статей 387, 388, 1212 ЦК України та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності від 19 лютого 2015 року, індексний номер 19466033.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 червня 2021 року задоволено позовні вимоги керівника Ужгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Ужгородської міської ради. Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності від 19 лютого 2015 року, індексний номер 19466033, на земельну ділянку кадастровий номер 2110100000:45:001:0531, площею 0,10 га. Витребувано земельну ділянку площею 0,10 га за кадастровим номером 2110100000:45:001:0531 від ОСОБА_1 та повернуто таку до земель комунальної власності. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 23 червня 2022 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 червня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги керівника Ужгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Ужгородської міської ради залишено без задоволення.
Постановою Верховного Суду від 29 березня 2023 року постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 червня 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, в задоволенні заявленого позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає про відсутність повноважень прокуратури на представництво інтересів Ужгородської міської ради та недотримання обов`язкової процедури, передбаченої вимогами частини 4 статті 23 Закону «Про прокуратуру». Крім того, вважає, що органи прокуратури не мають повноважень на пред`явлення від імені територіальної громади в особі відповідної місцевої ради позовів про витребування майна з чужого незаконного володіння. Указує, що належними та допустими доказами не доведено, що спірна земельна ділянка вибула із володіння територіальної громади м. Ужгорода в незаконний спосіб. Кримінальне провадження більше п`яти років не розслідувано, а винних осіб до відповідальності не притягнуто. Власник земельної ділянки не зазнав жодних втрат матеріального характеру, оскільки ця ділянка все одно могла бути виділена іншій особі на безоплатній основі, в той час як вона, ОСОБА_1 , сплатила за неї ОСОБА_3 15 000 доларів США. і набула статусу добросовісного набувача, так як не знала і не могла знати про незаконний спосіб її приватизації. Позивачем пропущено строк позовної давності.
У відзивах на апеляційну скаргу Ужгородська окружна прокуратура та Ужгородська міська рада просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість.
В судовому засіданні прокурор Андрейчик А.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін з підстав, які наведені поданому відзиві на апеляційну скаргу.
Інші учасники в судове засідання не з`явилися. Про дату, час місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст 372 ЦПК України розглянута у їх відсутності.
Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017 року), справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позовні вимоги керівника Ужгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Ужгородської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що право власності територіальної громади міста Ужгорода порушено, оскільки спірна земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:45:001:0531 площею 0,10 га вибула з володіння територіальної громади у незаконний спосіб на підставі підроблених документів.
З такими висновками суду погоджується колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на нормамах матеріального та процесуального права. 
Матеріалами справи встановлено, що Ужгородської місцевою прокуратурою в ході здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 42016071030000034 від 04 квітня 2016 року, відкритого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 358 КК України, встановлено наявність підстав для представництва інтересів держави з метою захисту інтересів територіальної громади міста Ужгорода.
Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю І-ЗК № 038780 від 29 грудня 2002 року, ОСОБА_2  на підставі рішення IV сесії IV скликання 2-е засідання Ужгородської міської ради від 27 червня 2002 року, передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,10 га, розташована на території АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку.
Під час досудового розслідування встановлено, що рішення про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки Ужгородською міською радою не приймалося.
З листа виконкому Ужгородської міської ради від 01 серпня 2016 року за  № 2352/03-18 вбачається, що інформація відносно надання земельних ділянок ОСОБА_2 у районі вул. Верховинської у відділі землекористування відсутня. У державному акті на право приватної власності на землю І-ЗК № 038708  від 29 грудня 2002 року зазначено, що спірну земельну ділянку видано на підставі рішення IV сесії IV скликання 2-е засідання Ужгородської міської ради від 27 червня 2002 року, однак аналізом всіх рішень Ужгородської міської ради за вказану дату встановлено, що рішення про надання ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки не приймалося.
Встановлено, що державний акт на право приватної власності на землю І-ЗК № 0387080 від 29 грудня 2002 року, а також технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) землі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є підробленими.
14 жовтня 2014 року державним кадастровим реєстратором Управління Держземагенства в Ужгородському районі Закарпатської області за наслідками розгляду технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) землі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:45:001:0531.
У подальшому, 25 листопада 2014 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г. В. зареєстровано право приватної власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_2 .
Надалі земельна спірна ділянка з кадастровим номером 2110100000:45:001:0531 відчужена за договором купівлі-продажу від 25 листопада 2015 року ОСОБА_3 , який 19 лютого 2015 року, продав її ОСОБА_1 .
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна № 101510074 від 25 жовтня 2017 року, земельна ділянка, кадастровий номер 2110100000:45:001:0531 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .
За повідомленням начальника управління Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області №10-709-99.3-1039/2-16 від 21 березня 2016 року вбачається, що державний акт ОСОБА_2 на право приватної власності № 038780 від 29 грудня 2002 року на земельну ділянку площею 0,10 га на території мкрн. Вул. Верховинської до управління не передавався.
Відповідно до висновку експерта № 4/242 від 10 серпня 2017 року, проведеного у межах кримінального провадження № 42016071030000034, встановлено, що підпис на зворотній стороні державного акту на право приватної власності на землю І-ЗК №038780 в нижній правій частині під записом інженер-землевпорядник, навпроти прізвища ОСОБА_4 , виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою. Підпис на зворотній стороні державного акту на право приватної власності на землю І-ЗК № 038780 в нижній лівій частині під записом міський голова, навпроти прізвища ОСОБА_9 , виконаний не ОСОБА_9 , а іншою особою. Підпис у верхньому лівому куті завдання на виконання робіт від 07 жовтня 2014 року під записом замовник у графі / ОСОБА_2 /, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою. Підпис у нижній частині аркуша списку межових знаків, переданих на зберігання у графі прийняв / ОСОБА_2 /, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою. Підпис на другому аркуші заяви про державну реєстрацію земельної ділянки під записом підпис заявника, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.
За висновком судової технічної експертизи документів № 4/243 від 10 серпня 2017 року, проведеної у межах кримінального провадження № 42016071030000034, бланк державного акту на право приватної власності на землю I-ЗК №038780 відповідає встановленим зразкам аналогічних бланків документів, виготовлених Поліграфічним комбінатом «Україна». Відбиток гербової печатки на внутрішньому боці першої сторінки акту на право приватної власності на землю І-ЗК № 038780 нанесений за допомогою кліше.
Встановлено, що в державному акті на право приватної власності на землю І-ЗК № 038780 вказано, що земельна ділянка, яка виділена ОСОБА_2 , межує із землями громадян ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Однак на момент складання вказаного державного акта (29 грудня 2002 року) це було неможливо, адже у вказаному районі м. Ужгорода ОСОБА_8 отримала земельну ділянку лише 26 січня 2007 року (рішення Ужгородської міської ради № 198 від 26 січня 2007 року), а громадянин ОСОБА_5 , згідно з листом виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 2352/03-18 від 01 серпня 2016, взагалі не отримував ділянку.
Також встановлено, що паспорт, використаний на підтвердження особи ОСОБА_2 під час розгляду технічної документації Управлінням Держземагенства та при реєстрації права власності нотаріусом за ОСОБА_2 , ним був втрачений 24 травня 2013 року, про що свідчать його заява, подана до Ужгородського MB УМВС України в Закарпатській області 26 травня 2013 року та висновок за результатами розгляду вказаної заяви від 28 травня 2013 року.
Крім того, встановлено, що на даний час у кримінальному провадженні № 42016071030000034 від 04 квітня 2016 року триває досудове розслідування, підозру жодній особі не оголошено.
Відповідно до ст.14 Конституції України, ч.1, ч.2 ст.373 ЦК України та ст.1 ЗК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, ЗК України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.
Згідно із ч.ч.1-3ст.78 ЗК України (тут і надалі в редакції від 01.01.2002р.) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
Відповідно до ч.1,ч.2 ст 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
Згідно зі ст.144 Конституції України,ст.ст.12,122 ЗК України, ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції, зокрема, міських рад належить вирішення питань про передачу у власність земельних ділянок із земель комунальної власності відповідних територіальних громад.
Відповідно до ч.1,ч.2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. 
Згідно із ч.1, ч.10 ст 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Районна, Київська чи Севастопольська міська державної адміністрації або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. 
Вищевказаними матеріалами справи доведено, що рішення про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки Ужгородською міською радою не приймалося. Державний акт на право приватної власності на землю І-ЗК № 0387080 від 29 грудня 2002 року, а також технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) землі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є підробленими. На підставі підроблених документів було неправомірно прийнято рішення про державну реєстрацію права власності від 19 лютого 2015 року, індексний номер 19466033, на земельну ділянку кадастровий номер 2110100000:45:001:0531, площею 0,10 га. та зареєстровано право власності на дану земельну ділянку за ОСОБА_2 . 
З врахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для скасування рішення про державну реєстрацію права власності на дану земельну длянку за ОСОБА_2 . 
У пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17 звернуто увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.
Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 грудня 2014 року у справі N 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст. ст.387 та 388ЦК України.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 ЦК України).
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі ст.388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч. 3 ст 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (ч. 1-3 ст.388 ЦК України).
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст. ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Власник з дотриманням вимог ст. ст. 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження N 14-208цс18).
Оскільки спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності з порушенням встановленого законом порядку і в незконний спосіб, волевиявлення територіальної громади м. Ужгорода на таке вибуття не було, дане майно підлягає витребуванню на користь територіальної громади від останнього набувача – відповідача ОСОБА_1 .
За вказаних обставин суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив вимоги позивача про витребування спірної земельної ділянки від відповідача ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними, повністю спростовуються вищенаведеними доказами, яким суд першої інстанції при розгляді справи дав належну правову оцінку.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про недоведеність прокурором підстав представництва інтересів держави в суді,з врахуванням наступного.
Згідно із ч.2 ст.19 Коституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відповідно до п.3 ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно зі ст.1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
У випадках, визначених цим Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (п. 2 ч.1ст. 2 Закону).
Згідно з положеннями ч.3ст.23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час пред`явлення прокурором позову, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».
У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року   № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди    є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт незвернення ради до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та, відповідно, мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів великої кількості громадян – членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (пункт 6.43).
Звертаючись з позовом, прокурор зазначив, що Ужгородською міською радою, яка відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» повинна захищати права територіальної громади, такі не здійснює, жодних дій по відновленню порушених прав міською радою не вжито. 
Дані обставини є достатнім аргументом для підтвердження бездіяльності органу та обґрунтованою підставою для застосування представницьких повноважень прокурором з метою захисту порушених інтересів держави.
Таким чином у даній справі прокурор довів законні підстави для представництва інтересів держави у спірних правовідносинах з метою захисту порушених інтересів держави.
Не можуть бути взяті до уваги також доводи апеляційної скарги про пропущення строків позовної давності.
За приписами ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. 
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (ч.1 ст.261 ЦК України)
Матеріалами справи доведено, що право власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 було зареєстровано на підставі підроблених документів 25.11.2014р., про факт порушення прав територіальної громади, пов`язаного з незаконним вибуттям спірної земельної ділянки, прокуратура дізналась в ході здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні №42016071030000034, яке було розпочато 04.04.2016.
Позов заявлено 26.10.2017 року, тобто в межах встановленого законом строку.
Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно задовольнив заявлений позов. 
Рішення судом ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування чи зміни не має. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено 07 березня 2024 року.
       Головуючий: 
Судді: