КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 753/12781/23                                                               Головуючий у суді І інстанції Заставенко М.О.
Провадження № 22-ц/824/1379/2024                                                      Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
21 лютого 2024 року                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 09 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсними транзакцій з переказу коштів, зобов`язання вчинити дії,
 
в с т а н о в и в:
 
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», в якому просив визнати недійсними транзакції з переказу коштів із його карткового рахунку № НОМЕР_1 , відкритому у відповідача, 07 жовтня 2022 року з 00.18 год. по 00.19 год. на загальну 74 755,57 грн та зобов`язати відповідача відновити залишок коштів на його рахунку № НОМЕР_1 до того стану, в якому він перебував перед виконанням фінансових операцій, тобто станом на 23.59 год. 06 жовтня 2022 року.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07 серпня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а також за клопотанням позивача витребувано у АТ КБ «ПриватБанк»:
- інформацію про ІР-адреси, які використовувалися для авторизації та користування сервісом «Приват24» за картковим рахунком ОСОБА_1 № НОМЕР_1 з 01 вересня 2022 року пo 07 жовтня 2022 року;
- інформацію про електронні пристрої, з яких здійснювався вхід для авторизації та користування сервісом «Приват24» за картковим рахунком ОСОБА_1 № НОМЕР_1 з 01 вересня 2022 року пo 07 жовтня 2022 року.
Витребувану у справі № 753/12781/23 інформацію відповідачу необхідно було направити до Дарницького районного суду м. Києва протягом 20 днів з дня отримання ухвали.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня 2023 року застосовано до АТ КБ «ПриватБанк» захід процесуального примусу у вигляді штрафу. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк в дохід державного бюджету України штраф у розмірі 8 052 грн.
Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що ухвалу про витребування доказів уповноваженою особою банку отримано засобами поштового зв`язку 23 серпня 2023 року, однак вказана ухвала станом на 09 жовтня 2023 року не виконана і причини неможливості надати на вимогу суду витребувані докази не повідомлені, тому така бездіяльність АТ КБ «ПриватБанк порушує права учасників судового процесу та суперечать вимогам статей 6, 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку та недопустимість зловживання процесуальними правами. За наведених обставин суд вважав за необхідне застосувати до відповідача захід процесуального примусу, а саме штраф у розмірі трьох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто 8 052 грн за ненадання суду витребуваних доказів у встановлений строк без поважних причин та неповідомлення про неможливість їх подання.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» в особі представника за довіреністю - Колодочки П.О. звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали в частині застосування до нього заходів процесуального примусу у вигляді штрафу.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначило, що двадцятиденний строк, протягом якого АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язане було надати витребувану судом інформацію, спливав 12 листопада 2023 року, оскільки ухвала про відкриття провадження у справі та витребування доказів від 07 серпня 2023 року на електрону адресу банку надійшла лише 23 жовтня 2023 року. У відповідальних за супровід даної справи у суді представників відповідача немає на даний час підтверджуючих документів, що банк отримував ухвалу про витребування доказів саме 23 серпня 2023 року або в іншу дату, ніж 23 жовтня 2023 року. Вказані обставини свідчать про те, що більше трьох місяців з моменту надходження позовної заяви до суду, останній допустив затягування розгляду справи під час військового стану виключно через процесуальні питання і дії всередині своєї установи. Таким чином, приписи частини першої статті 84, частини другої статті 148 ЦПК України до АТ КБ «ПриватБанк» місцевим судом застосовані безпідставно, оскільки для відповідача ще не настав строк виконання ухвали від 07 серпня 2023 року та він може скористатися наданим йому правом щодо повідомлення місцевого суду про те, що витребувані докази не можуть бути подані у встановлений законом строк з об`єктивних причин.
Крім того, місцевий суд в оскаржуваній ухвалі не надав будь-якої оцінки виконання позивачем своїх процесуальних обов`язків в частині зазначення причин неможливості самостійно отримати докази, які він просив витребувати, та, відповідно, не навів обґрунтованих мотивів застосування заходу процесуального примусу (штрафу) до АТ КБ «ПриватБанк», які б явно свідчили про недобросовісність останнього у виконанні процесуальних обов`язків чи створення перешкод у вирішенні заявленого спору по суті. ОСОБА_1 всупереч приписів статей 81, 84 ЦПК України, нехтуючи засадами змагальності сторін в доказовості позицій обох сторін судового спору, не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх тверджень і вимог та за допомогою суду намагається перекинути тягар підтвердження «неподаних» доказів на АТ КБ «ПриватБанк», змушуючи останнього доводити протилежне з наданням доказів у відповідь на «відсутні» твердження позивача, які відповідними доказами не підтверджені.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Оприсняк Б.Р. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що суд першої інстанції не допустив порушення процесуальних норм, які б призвели до неправильного вирішення питання щодо застосування заходів процесуального примусу, а доводи відповідача про те, що ухвала про витребування доказів була отримана ним лише 23 жовтня 2023 року є безпідставними, оскільки в цей день ухвала направлялася йому судом повторно у зв`язку з її невиконанням у встановлений строк.
Також представник позивача надіслав до суду апеляційної інстанції заяву про понесені судові витрати, в якій просив стягнути АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 2 500,00 грн.
Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, адвокат Оприсняк Б.Р. надіслав заяву про розгляд апеляційної скарги без його участі, а відповідач причини неявки його представників до суду не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка сторін відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції щодо застосування заходів процесуального примусу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 26 липня 2023 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Оприсняка Б.Р. звернувся до суду за допомогою підсистеми (модуля) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи - «Електронний суд» з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», в якому просив визнати недійсними транзакції з переказу коштів із його карткового рахунку № НОМЕР_1 , відкритому у відповідача, 07 жовтня 2022 року з 00.18 год. по 00.19 год. на загальну 74 755,57 грн та зобов`язати відповідача відновити залишок коштів на його рахунку № НОМЕР_1 до того стану, в якому він перебував перед виконанням фінансових операцій, тобто станом на 23.59 год. 06 жовтня 2022 року (а.с. 12).
До позовної заяви представник позивача додав клопотання про витребування доказів у ТОВ «Лайфселл» та АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 16-18).
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07 серпня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а також за клопотанням представника позивача витребувано, зокрема, у АТ КБ «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570; 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д):
- інформацію про ІР-адреси, які використовувалися для авторизації та користування сервісом «Приват24» за картковим рахунком ОСОБА_1 № НОМЕР_1 з 01 вересня 2022 року пo 07 жовтня 2022 року;
- інформацію про електронні пристрої, з яких здійснювався вхід для авторизації та користування сервісом «Приват24» за картковим рахунком ОСОБА_1 № НОМЕР_1 з 01 вересня 2022 року пo 07 жовтня 2022 року.
Роз'яснено, що витребувану у справі № 753/12781/23 інформацію відповідачу необхідно направити до Дарницького районного суду м. Києва протягом 20 днів з дня отримання ухвали.
У разі неможливості надати витребувані судом документи повідомити про це Дарницький районний суд м. Києва із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня отримання ухвали.
У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені ЦПК України. Притягнення винних осіб до відповідальності не звільняє їх від обов`язку подати витребувані судом докази (а.с. 86, 87).
Копія зазначеної ухвали 08 серпня 2023 року була направлена на адресу відповідача:  АДРЕСА_1 , та отримана його уповноваженим представником 23 серпня 2023 року, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 92).
Однак вказана ухвала станом на 09 жовтня 2023 року не була виконана відповідачем і причини неможливості надати на вимогу суду витребувані докази не повідомлені, тому суд першої інстанції розцінив бездіяльність АТ КБ «ПриватБанк» як таку, що порушує права учасників судового процесу та суперечать вимогам статей 6, 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку та недопустимість зловживання процесуальними правами.
Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Наведене відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою судові процедури повинні бути справедливими для всіх учасників процесу.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Отже, реалізація права особи на судовий захист здійснюється в порядку, встановлено процесуальним законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).
У пункті 11 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що неприпустимість зловживання процесуальними правами є основними засадами (принципами) цивільного судочинства.
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За частиною другою, третьою статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. У випадку невиконання учасником справи його обов`язків суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.
За змістом частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування таких доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом. Притягнення винних осіб до відповідальності не звільняє їх від обов`язку подати витребувані судом докази.
Відповідно до вимог статті 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.
Згідно із статтею 144 ЦПК України одним із видів заходів процесуального примусу є штраф. Застосування до особи заходів процесуального примусу не звільняє її від виконання обов`язків, встановлених цим Кодексом.
Пунктом 3 частини першої статті 148 ЦПК України передбачено, що суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин.
Ухвалу про стягнення штрафу може бути оскаржено в апеляційному порядку до суду вищої інстанції. Оскарження такої ухвали не перешкоджає розгляду справи. Постанова суду апеляційної інстанції за результатами перегляду ухвали про накладення штрафу є остаточною і оскарженню не підлягає (частина четверта статті 148 ЦПК України).
Водночас, частиною шостою статті 148 ЦПК України передбачено, що суд може скасувати постановлену ним ухвалу про стягнення штрафу, якщо особа, стосовно якої її постановлено, виправила допущене порушення та (або) надала докази поважності причин невиконання відповідних вимог суду чи своїх процесуальних обов`язків.
З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції разом з вирішенням питання про відкриття провадження у цій справі розглянув клопотання позивача про витребування доказів та витребував у відповідача докази (інформацію), необхідні для повного та всебічного розгляду спору по суті із одночасним роз`ясненням останньому наслідків невиконання ухвали суду у встановлений строк.
АТ КБ «ПриватБанк» отримало ухвалу суду першої інстанції про витребування доказів засобами поштового зв`язку 23 серпня 2023 року, проте станом на 09 жовтня 2023 року не виконало її вимоги і не повідомило причини неможливості надати витребувані докази (інформацію).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).
Колегія суддів враховує, що цивільний процесуальний обов`язок сторони - це належна поведінка сторони в цивільному судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду.
У постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17 визначено, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.
Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - винесення законного та обґрунтованого рішення, а також створення особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав, а також прав та інтересів інших осіб. У разі ж коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним (схожі висновки викладено Верховним Судом у постанові від 12 серпня 2019 року у справі № 905/945/18 та у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 906/936/18).
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував про обов`язок національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (справа «Шульга проти України», пункт 28, справа від 02 грудня 2010 року) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (справа «Мусієнко проти України», пункт 24, рішення від 20 січня 2011 року).
Європейський суд з прав людини вказував, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії від 07 липня 1989 року).
Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Смірнова проти України» рішення від 08 листопада 2005 року, справа «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. Fгапсе, рішення від 27 квітня 2000 року). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (справа «Красношапка проти України» рішення  від 30 листопада 2006 року).
Таким чином, встановивши, що АТ КБ «ПриватБанк» не подало витребувані судом докази у встановлений строк без поважних причин та не повідомило суд про причини неподання таких доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для застосування до відповідача заходів процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі трьох прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Аналізуючи норми процесуального права, якими керувався суд першої інстанції, стягуючи із відповідача штраф у розмірі 8 052 грн, вбачається, що достатньою підставою для його накладення є встановлення факту обізнаності банку про необхідність вчинити певні процесуальні дії у вигляді надання витребуваних доказів, неповідомлення суду про неможливість подати такі докази або неподання доказів без поважних причин.
Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що місцевим судом безпідставно застосовані до АТ КБ «ПриватБанк» приписи частини другої статті 148 ЦПК України не заслуговують на увагу, оскільки ухвала, яка є предметом апеляційного оскарження, була постановлена судом першої інстанції на підставі пункту 3 частини першої статті 148 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» своєчасно не отримало ухвалу суду про відкриття провадження у справі та витребування доказів спростовуються відміткою та штампом банку на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення 23 серпня 2023 року (а.с. 92).
Більше того, в матеріалах справи міститься довідка про доставку електронного листа із зазначеною вище ухвалою на електронну адресу АТ КБ «ПриватБанк» 11 серпня 2023 року (а.с. 90 зворот).
При цьому колегія суддів враховує, що отримання банком 26 жовтня 2023 року копій ухвал від 07 серпня 2023 року та від 09 жовтня 2023 року (а.с. 103) було зумовлено тим, що застосування заходів процесуального примусу не звільняло відповідача від виконання покладеного на нього обов`язку з подання до суду витребуваних доказів.
Інші аргументи апеляційної скарги зводяться до незгоди відповідача з ухвалою суду про витребування доказів, яка не є предметом апеляційного оскарження,вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо вжиття заходів процесуального примусу за неподання витребуваних доказів без поважних причин та неповідомлення про неможливість їх подання і не дають підстав вважати, що місцевим судом порушено норми процесуального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, ухвала суду першої інстанції про застосування до відповідача заходів процесуального примусу у вигляді штрафупостановлена відповідно до вимог процесуального законодавства і обґрунтовані підстави для її скасування відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.
У частинах другій, тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 607/6424/20 Верховний Суд зазначив, що відповідними нормами ЦПК України передбачено право судів першої та апеляційної інстанцій на розподіл судових витрат виключно у рішенні або постанові суду за результатами розгляду справи по суті.
Верховний Суд у постанові Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2019 року у справі № 240/6150/18 вказав, що розподіл судових витрат здійснюється судом або в рішенні по суті спору (якщо сторони надали всі докази на підтвердження судових витрат до виходу суду до нарадчої кімнати), або в додатковому судовому рішенні (якщо сторони скористалися своїм правом подати докази на підтвердження понесення судових витрат).
Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у судах апеляційної та касаційної інстанцій, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення по суті спору у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).
Постанова апеляційного суду прийнята з такого процесуального питання, як застосування заходів процесуального примусу, не стосується вирішення спору по суті та не є остаточним судовим рішенням у справі.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вимог заяви представника позивача про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, оскільки питання щодо стягнення судових витрат на правову допомогу при апеляційному перегляді процесуальної ухвали, тобто до ухвалення судом рішення по суті спору, є передчасним і таким, що не відповідає вимогам закону.
Разом із цим, позивач не позбавлений права заявляти про стягнення на його користь понесених ним судових витрат під час розгляду даної справи згідно вимог ЦПК України, та відповідне питання має бути вирішене судом в судовому рішенні, ухваленому за результатами розгляду справи по суті (в рішенні суду першої інстанції та постановах судів апеляційної та касаційної інстанцій за наслідками його перегляду).
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 09 жовтня 2023 року у даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Головуючий                                                                         С.А. Голуб

Судді:                                                                                   Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній