ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 березня 2024 р. 	Справа № 638/12854/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Калиновського В.А. ,

          розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2023, головуючий суддя І інстанції: Панов М.М., м. Харків, повний текст складено 07.11.23  у справі                          №638/12854/21
за позовом     ОСОБА_1  
до  Держави України в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області  третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області
про відшкодування майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Держави України в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області, в якій просив суд: 
- стягнути з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень, на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 595 498 (п`ятиста дев`яносто п`яти тис. чотирьохсот дев`яноста восьми) грн.;
- стягнути з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень, на користь ОСОБА_1  інфляційні втрати (збитки) в розмірі 792 967 (сімсот дев`яносто дві тис. дев`ятсот шістдесят сім) грн.;
- стягнути з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень, на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100000 (ста тисяч) грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2023 року (справа розглянута судом в порядку спрощеного провадження) у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, третьої особи Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області про відшкодування майнової та моральної шкоди відмовлено.
ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2023 року у справі №638/12854/21 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. 
В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Зазначає, що всупереч положень ст.ст.6,7 КАС України Харківський окружний адміністративний суд прямо зазначає у якості підстави для відмови у своєму рішенні відсутність закону, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними. Вказує, що позивач не є суб`єктом законодавчої ініціативи, не наділений повноваженнями приймати закони, а Харківський окружний адміністративний суд своїм рішенням відмовляє в задоволенні позовних вимог на підставі бездіяльності Держави України, яку сам суд і підтверджує у своєму рішенні. Зазначає, що з метою обґрунтування сум матеріальної шкоди ним були проведені самостійні обрахунки, які базувалися на відкритих даних, та даних розміру його пенсії, яка була зазначена у листі Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 02.08.2021. Своїх обрахунків, які б спростовували наведені позивачем, або доказували їх хибність, Головне управління Пенсійного фонду України її Харківській області не наводить. Вказує, що  суд першої інстанції з власної ініціативи обрахунків, які б спростовували наведені позивачем, теж не проводив. Посилається на те, що дія неконституційних норм призвела до зменшення розміру його пенсії, яку він отримував би при дії норм, які діяли до їх зміни на неконституційні. Інфляційні витрати, як похідні від матеріальних також вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Окрім того, вказує на помилковість висновків суду першої інстанції щодо необґрунтованості вимог, які стосуються стягнення на його користь моральної шкоди. Посилається у зв`язку з цим на правові позиції Верховного Суду та Європейського суду з прав людини. 
Головне управління Пенсійного фонду України її Харківській області скористалося правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст.304 КАС України, в якому заперечуючи проти вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , зазначаючи про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, просило суд апеляційної інстанції відмовити в задоволенні вимог позивача, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2023 у справі №638/12854/21 залишити без змін. 
На підставі положень п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст.308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 перебуває на обліку Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області та отримує пенсію по інвалідності (II група) відповідно до Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” №796-ХІІ від 28.02.1991. 
Вважаючи, що наявні правові підстави для стягнення з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень, на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в розмірі 595 498 грн., інфляційних втрат (збитків) в розмірі 792 967 грн. та моральної шкоди в розмірі 100 000  грн., позивач звернувся до суду першої інстанції з позовною заявою до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області про відшкодування майнової та моральної шкоди.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив необґрунтованості останніх, а відтак і відсутності правових підстав для їх задоволення.  
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів виходить з наступного.
Як вже зазначалося вище, позивач перебуває на обліку Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” №796-ХІІ від 28.02.1991. 
Згідно копії посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС у 1989 року серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 віднесено до І категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (т.1 а.с.9). Позивач є особою  з інвалідністю ІІ групи (т.1 а.с.10). 
Згідно ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Також, згідно з ч.1 ст.91 Закону України "Про Конституційний Суд України" від 13.07.2017 №2136-VIII закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
У Рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним   принципом   права   закони   та    інші  нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип  закріплений у частині першій статті  58  Конституції  України,  за  якою  дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так,  що  вона  починається  з  моменту  набрання  цим  актом   чинності   і  припиняється  з  втратою  ним  чинності,  тобто  до  події,  факту  застосовується той закон або інший  нормативно-правовий  акт,  під  час дії якого вони настали або мали місце.
Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою громадянина України ОСОБА_2 та інших громадян України щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпункту 13 пункту 4 розділу I Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року №76-VIII від 7 квітня 2021 року                    №1-р(II)/2021 у справі  № 3-333/2018(4498/18) визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину третю статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-XII у редакції Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року №76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Частина третя статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XII у редакції Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року №76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, визнана неконституційною, втрачає чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Верховній Раді України протягом трьох місяців з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення привести нормативне регулювання, встановлене статтею 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XII у редакції Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року №76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням. У разі неприведення нормативного регулювання, встановленого статтею 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XII у редакції Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року №76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення застосуванню підлягатиме частина четверта статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XII у редакції Закону України "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"" від 6 червня 1996 року № 230/96-ВР: "В усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими: по I групі інвалідності - 10 мінімальних пенсій за віком; по II групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком; по III групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком; дітям-інвалідам - 3 мінімальних пенсій за віком".
На виконання цього Рішення Конституційного Суду України, Верховною Радою України був прийнятий Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" щодо підвищення пенсійного забезпечення окремих категорій осіб” від 29.06.2021 №1584-ІХ                                  (далі по тексту - Закон №1584-ІХ).
Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №1584-ІХ передбачено, що цей Закон набирає чинності з 1 січня 2022 року, крім пункту 2 розділу І цього Закону та пункту 2 цього розділу, які набирають чинності з 1 липня 2021 року.
У пункті 2 Закону №1584-ІХ статтю 54 викладено в такій редакції: "В усіх випадках розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання внаслідок Чорнобильської катастрофи, не можуть бути нижчими: для І групи інвалідності - 6000 гривень; для ІІ групи інвалідності - 4800 гривень; для ІІІ групи інвалідності - 3700 гривень; для дітей з інвалідністю - 3700 гривень".
Відтак, на виконання вже згаданого вище рішення Конституційного Суду України від 7 квітня 2021 року №1-р(II)/2021 у справі №3-333/2018(4498/18) Верховною Радою України був прийнятий Закон №1584-ІХ, який вносить зміни до Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, що визначає новий розмір пенсії по інвалідності осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Зі змісту відзиву Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області  на позов встановлено, що розмір пенсії ОСОБА_1 з 01.07.2021 складає 8272,28 грн., з якого: 4800,00 грн. - розмір пенсії по інвалідності; 379,60 грн. - додаткова пенсія особам з інвалідністю II групи з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; 3092,68 грн. - державна адресна допомога. Розмір пенсії ОСОБА_1 з 01.03.2023 складає 11121,56 грн. Основний розмір пенсії від середнього заробітку - 10741,96; додаткова пенсія інвалідам 2 групи з числа ліквідаторів ЧАЕС Пост. №112 п.5 - 379,60;  місяць підвищення розміру пенсії - 01.03.2023;  розмір пенсії з надбавками - 11121,56 (т.2, а.с.31). 
Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 20.02.2020 у справі №808/1628/18 зазначила, що  за загальним правилом наслідки неконституційності застосовуються лише до правовідносин, що виникли або продовжують існувати після оголошення рішення Конституційного Суду України (п.63). Такий підхід слід застосовувати до осіб, які не звертались до суду з метою відновлення порушеного права. В таких ситуаціях відновлення права можливе з моменту ухвалення відповідного рішення Конституційного Суду України” (п.64). 
Згідно ст.1 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 №1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 у період з 01.01.2015 по 01.07.2021 отримував пенсію щомісяця, відтак, був обізнаний щодо її розміру. 
Окрім того, оскільки позивач до ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 7 квітня 2021 року №1-р(II)/2021 у справі №3-333/2018(4498/18) не звертався з адміністративним позовом про перерахунок пенсії по інвалідності відповідно до статті 54 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ (у редакції Закону України “Про внесення змін і доповнень до Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 06.06.1966 №230/96-ВР), право на такий перерахунок у нього виникло з моменту набрання законної сили вищезазначеним Рішенням Конституційного Суду України.
Надаючи правову оцінку вимогам позивача, які стосуються стягнення з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень, на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в розмірі 595 498 грн., колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно п.4 Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою громадянина України ОСОБА_2 та інших громадян України щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпункту 13 пункту 4 розділу I Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року №76-VIII від 7 квітня 2021 року №1-р(II)/2021 у справі  № 3-333/2018(4498/18) громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 28.02.1991 № 796-ХІІ, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього закону в редакції Закону України “Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України” від 28.12.2014 №76-VІІІ.
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що вказане Рішення Конституційного Суду України не містить положень, які б визначали порядок виконання його п.4 щодо відшкодування такої шкоди громадянам України.
Відповідно до ч.3 ст.152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. 
Колегія суддів зазначає, що положення норми Конституції України прямо відсилають на спеціальний закон, а тому відшкодування шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, не може здійснюватися в іншому, аніж у встановленому законом порядку. 
Водночас, закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, не прийнятий.
Стосовно посилання на приписи ст.1175 ЦК України, як на норму, яку треба застосовувати при розгляді даного спору, то колегія суддів відхиляє такі посилання, оскільки вони не спростовують вже наведених вище висновків про те, що норми Конституції України прямо відсилають саме на спеціальний закон. Водночас, закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, не прийнятий.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 20.12.2023 року у справі №420/17886/21.
Щодо доводів скаржника про те, що, всупереч положенням ст.ст. 6, 7 КАС України, Харківський окружний адміністративний суд прямо зазначає у якості підстави для відмови у своєму рішенні відсутність закону, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, вказуючи при цьому, що позивач не є суб`єктом законодавчої ініціативи, не наділений повноваженнями приймати закони, а Харківський окружний адміністративний суд своїм рішенням відмовляє в задоволенні позовних вимог на підставі бездіяльності Держави України, яку сам суд і підтверджує у своєму рішенні, то наведені доводи є необґрунтованими та не спростовують наведені вище висновки суду. 
Згідно ч.1 ст.1173 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-IV (далі по тексту - ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавала шкоди повинна бути доведена.
Тобто, наведеними вище положеннями ЦК України передбачено, що така шкода повинна бути завдана незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю.
Однак, в даному випадку Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою громадянина України ОСОБА_2 та інших громадян України щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпункту 13 пункту 4 розділу I Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року №76-VIII від 7 квітня 2021 року № 1-р(II)/2021 у справі  №3-333/2018(4498/18) було встановлено саме неконституційність положень нормативно-правового акта та не визнавалось рішення, дії чи бездіяльність органу державної влади незаконними.
При цьому, колегія суддів зазначає, що визнання закону чи окремих його положень неконституційним не передбачає його скасування, а зумовлює втрату чинності з дня прийняття Конституційним Судом рішення про його неконституційність. 
Тобто, у випадку визнання закону неконституційним він залишається чинним протягом певного проміжку часу з дня прийняття до дня втрати чинності, у зв`язку з чим правова основа правовідносин, що діяли в цей період, залишається легітимною.
Окрім того, колегія суддів зазначає, що відповідач здійснюючи перерахунки пенсії ОСОБА_1 , керувався чинними на момент здійснення відповідного перерахунку нормами Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 23.11.2011 №1210. 
Колегія суддів враховує, що нормами чинного законодавства України передбачено, що до повноважень Пенсійного фонду України (його органів) належать повноваження щодо призначення, нарахування та виплати пенсії, (у т.ч. розрахунку пенсійних виплат). Тобто, такі повноваження Пенсійного фонду України (його органів) є дискреційними. 
З урахуванням наведеного вище, зазначені самостійно позивачем у таблиці суми пенсії, які, як на його думку, мали бути виплачені йому, не можуть вважатися обґрунтованими та достовірними.  
Таким чином, колегія суддів вважає правильними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог позивача про стягнення з Державного бюджету України його на користь матеріальної шкоди в розмірі 595 498 грн.
Стосовно вимог позивача щодо стягнення з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень, на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат (збитків) в розмірі 792 967 грн., колегія суддів зазначає наступне. 
Приписи ст.22 ЦК України передбачають можливість відшкодування збитків особі у результаті порушення її цивільного права. 
Відповідно до ч.2 ст.22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Вимоги позивача щодо стягнення на його користь інфляційних втрат (збитків) в розмірі 792 967 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на відсутність права на відшкодування матеріальної шкоди шляхом виплати недоотриманої пенсії з 01.01.2015 по 01.07.2021.
Також, колегія суддів зазначає, що позивач самостійно, керуючись рекомендаціями, викладеними у листі Верховного Суду №62-97р від 04.04.1997, наводить розрахунок завданих збитків, який не може вважатися достовірним та обґрунтованим. 
При цьому, колегія суддів враховує, що зазначена позивачем матеріальна шкода не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України та не підлягає відшкодуванню в порядку ст.25 БК України, п.9 р. VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України, якими передбачено безспірне списання Державною казначейською службою України коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду саме внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків.
Посилання скаржника на те, що інфляційній витрати, як похідні від матеріальних  також є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, колегія суддів відхиляє, як такі, що суперечать наведеним вище висновкам суду.
Отже, колегія суддів вважає правильними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог позивача, які стосуються стягнення з Державного бюджету України на його користь інфляційних втрат (збитків) в розмірі 792 967 грн.
Стосовно вимог позивача щодо стягнення з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень, на користь ОСОБА_1 моральної  шкоди в розмірі 100000 грн., колегія суддів зазначає наступне. 
Приписами статті 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 30.01.2018 у справі №804/2252/14, від 20.02.2018 у справі №818/1394/17. 
Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. 
Отже, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що звертається до суду із такими вимогами. 
Як зазначає позивач, йому було завдану моральну шкоду в результаті дії неконституційних норм у розмірі 100000,00 грн.
Саме по собі твердження позивача про заподіяння йому моральної шкоди ще не є правовою підставою для її стягнення, оскільки позивачем доводиться (у т.ч. шляхом надання відповідних доказів), а судом оцінюється наявність та розмір такої шкоди в кожному окремому випадку.
Колегія суддів зазначає, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Крім того, позивачем не обґрунтовано належним чином розмір моральної шкоди в сумі              100000,00 грн.
Посилання скаржника на правові позиції Верховного Суду, викладені в постанові (п.56) від 10.04.2019 у справі №464/3789/17, а також в постанові від 27.11.2019 року у справі №750/6330/17, не спростовують наведених вище висновків суду, а тому не впливають на вирішення даної справи.
Відтак, колегія суддів вважає правильними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вказаних вимог позивача, які стосуються стягнення на його користь з Державного бюджету України моральної  шкоди в розмірі 100000 грн.
Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними заявлені позивачем вимоги у даній справі, а відтак погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області третя особа  Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області про відшкодування майнової та моральної шкоди. 
За наслідками апеляційного перегляду даної справи відсутні правові підстави, в розумінні ст.317 КАС України,  для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції. 
Враховуючи приписи ч.5 ст.242 КАС України, у даній справі враховуються висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, на які посилається суд апеляційної інстанції у даному рішенні (постанові) вище.
Щодо посилання cкаржника на правові позиції Європейського суду з прав людини, викладені в його рішення у певних справах (Рисовський проти України, №29979, п.86,89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, №14183/02, п. 71, від 22 листопада 2005), то колегія суддів їх врахує, проте зазначає, що дане рішення (постанова) суду апеляційної             інстанції їм не суперечить.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні суду. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції                  є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Правові підстави для розподілу судових витрат згідно ст.139 КАС України, відсутні. 
Оскільки дана справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції                  не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.  
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2023 у справі                     №638/12854/21 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.М. Мінаєва 	
Судді	   	З.О. Кононенко    В.А. Калиновський