ПОСТАНОВА 
Іменем України

31 січня 2024 року                                                         м. Кропивницький

справа № 404/7802/19
провадження № 22-ц/4809/251/24 

       Кропивницький апеляційний суд у складі: 

               головуючого судді - Письменного О.А., 
               суддів - Голованя А.М., Дуковського О.Л., 
               при секретарі –  Федоренко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда у складі судді Варакіної Н.Б. від 07 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1  про стягнення боргу, -  

встановив:

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 04.04.2019 між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до якого він надав відповідачу позику у сумі 50 000 доларів США на строк до 01.05.2019. Отримання відповідачем зазначеної суми коштів за договором позики підтверджується розпискою відповідача, яка складена за участю двох свідків. 
Позивач зазначив, що відповідач у визначений договором строк кошти не повернула та ігнорує його вимоги щодо повернення коштів. Умовами укладеного між ними договору передбачено, у разі прострочення виконання зобов`язання сплата позичальником штрафу в розмірі 1% від неповернутої суми позики за кожен день прострочення. Станом на 28.10.2019 прострочка боржника складає 181 день, відповідно, розмір штрафу складає 90500 доларів США, відповідно до наступного розрахунку: 50000 (сума боргу)* 1% (відсоток за один день)*181(кількість днів прострочення). 
Посилаючись на ці обставини, позивач просив стягнути з відповідача 50000 доларів США боргу за договором позики та 90500 доларів США штрафу за невиконання зобов`язання.
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 червня 2023 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг в розмірі 50 000 доларів США та штраф в розмірі 90 500 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 9989,20 грн.
В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що  02.04.2019 року між нею та ОСОБА_2 було укладено попередній договір про відчуження частки в статутному капіталі ТОВ «Перша Миколаївська Агро-Група», ТОВ «Друга Миколаївська Агро-Група», ПСП «Перша Аграрна Група» та ТДВ «Миколаївська аграрна група».
Відповідно до предмету вищевказаного договору відповідач брала на себе зобов`язання укласти з позивачем договір купівлі-продажу корпоративних прав своїх часток зазначених компаніях. Передача корпоративних прав мала відбутись у строк до 27.04.2019, за умови сплати позивачем відповідачу 525 000 доларів США, що на момент укладення попереднього договору еквівалентно 14 175 000,00 грн. 
Зазначила, що відповідно до п.5 Попереднього договору в підтвердження наміру придбати Частки на умовах, визначених цим Договором, Покупець передає Продавцеві забезпечувальний платіж в сумі 50 000 $ (п`ятдесят тисяч) доларів США, що в еквіваленті складають 1 350 000,00 грн (один мільйон триста п`ятдесят тисяч) в день підписання даного договору. Як гарантію отримання коштів до моменту укладення основного договору продавець підписує договір позики та відповідну розписку до нього. За умови перереєстрації корпоративних прав на покупця, останній зобов`язаний повернути оригінал договору позики та розписки, при цьому зробити напис на розписці про повернення коштів та відсутність претензій. За умови укладення сторонами Основного договору сума забезпечувального платежу буде зарахована в якості оплати частки за Основним договором. Вказує, що за своєю правовою природою під визначеним в Попередньому договорі забезпечувальним платежем сторонами фактично було погоджено сплату завдатку, який в подальшому (за наслідками укладення основного договору) мав виступати частковою оплатою вартості предмету продажу. На думку скаржника, позивачем заявлено безпідставний позов, оскільки за договором позики їй були передані кошти, які по суті є завдатком за попереднім договором.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом встановлено, що 04.04.2019 між сторонами укладено договір позики, згідно з яким позивач зобов`язався надати відповідачу позику у сумі 50 000 доларів США на строк до 01.05.2019.
Згідно розписки до договору позики від 04.04.2019, ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 в борг 50 000 доларів США, які зобов`язалася повернути у повному обсязі до 01.05.2019.
Відповідно до п.4.2. Договору, у разі якщо позичальник не повернув позикодавцю надану позику в установлений згідно з умовами Договору строк, позичальник зобов`язується сплатити штраф, який становить 1% (один відсоток) від неповернутої суми позики за кожен день прострочення.
Згідно наведеного в позовній заяві розрахунку, станом на 28.10.2019 прострочка боржника складає 181 день, що складає 90 500 доларів США штрафу.
За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду є, зокрема, відшкодування збитків та матеріальних втрат кредитора.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).  
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.  
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України необхідно встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції правильно визначив правову природу укладеного сторонами договору, у зв`язку з чим дійшов вірного висновку, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, пов`язані з виконанням зобов`язання за договором позики.
Згідно з частиною першою статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Стаття 546 ЦК України встановлює види забезпечення виконання зобов`язання: неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, право довірчої власності.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Враховуючи викладене суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики та штрафу за прострочення виконання зобов`язання.
Твердження відповідача про те, що отриманні нею кошти за договором позики є забезпечувальним платежем (завдатком) за попереднім договором про відчуження частки в статутному капіталі ТОВ «Перша Миколаївська Агро-Група», ТОВ «Друга Миколаївська Агро-Група», ПСП «Перша Аграрна Група» та ТДВ «Миколаївська аграрна група», не заслуговують на увагу суду, оскільки досліджений судом договір позики та розписки про отримання нею коштів не містить посилання на те, що дані правочини укладені з метою забезпечення виконання зобов`язання за попереднім договором.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до  ч.1 ст. 375 ЦПК  України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, - 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 червня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14.02.2024.

Судді: 

О.А.Письменний А.М. Головань О.Л. Дуковський