ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року	Львів	Справа № 380/13484/21 пров. № А/857/18899/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Гуляка В.В., Шевчук С.М.,
з участю секретаря судового засідання:                            Ханащак С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційні скарги Галицької митниці Держмитслужби, Державної митної служби України, Івано-Франківської митниці на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2023 року (ухвалене головуючою-суддею Кухар Н.А., час ухвалення рішення 12 год 40 хв у м. Львові, повний текст судового рішення складено 20 вересня 2023 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Державної митної служби України, Галицької митниці Держмитслужби, Івано-Франківської митниці про визнання протиправними та скасування наказів, відмови, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

                                                  в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (далі - ДФС України), Державної митної служби України (далі - ДМСУ), Івано-Франківської митниці Державної фіскальної служби України (далі - Івано-Франківська митниця), Галицької митниці Держмитслужби (далі - Галицька митниця), в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив визнати протиправними та скасувати наказ ДФС України №849-о від 02.06.2021 “Про звільнення ОСОБА_1 ”, наказ Івано-Франківської митниці №14-к від 31.08.2021 “Про звільнення ОСОБА_1 ”, поновити його на державній службі з 01.09.2021 на посаді заступника начальника Івано-Франківської митниці - начальника митного поста “Прикарпаття”, стягнути з Івано-Франківської митниці на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, визнати відмову ДМСУ щодо пропозиції йому рівнозначної посади державної служби у порядку переведення та правонаступництва та положень чинного законодавства і надання переліку усіх наявних рівнозначних посад заступника начальника митниці станом на 10.03.2021 (лист про розгляд заяви вих.№08-1/12-02/10/3232 від 22.03.2021) протиправною, зобов`язати ДМСУ прийняти на його роботу на рівнозначну посаду державної служби в Івано-Франківську митницю, як відокремлений структурний підрозділ ДМСУ (код ЄДРПОУ ВП:43971364), в порядку переведення з Івано-Франківської митниці, відповідно до вимог ст.87 Закону України “Про державну службу” №889-VIII від 10.12.2015 (далі - Закон №889), допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення його на посаді заступника начальника Івано-Франківської митниці - начальника митного поста “Прикарпаття” та в частині стягнення заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.06.2022, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.10.2022, у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.05.2023 касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково. Вищевказані судові рішення скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.09.2023 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправними та скасовано наказ ДФС України №849-о від 02.06.2021 “Про звільнення ОСОБА_1 ”, наказ Івано-Франківської митниці №14-к від 31.08.2021 “Про звільнення ОСОБА_1 ”, поновлено позивача на державній службі у Галицькій митниці Держмитслужби на рівнозначній посаді заступника начальника - начальника митного поста “Прикарпаття” Івано-Франківської митниці з 01.09.2021, стягнуто з Галицької митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 409446,36 грн, без урахування податків зборів та обов`язкових платежів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 16864,07 грн, без урахування податків зборів та обов`язкових платежів.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Галицька митниця Держмитслужби, Державна митна служба України, Івано-Франківської митниця подали апеляційні скарги, в яких через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просять його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги Галицька митниця та ДМСУ зазначають, що визначальним моментом встановлення події, з якої необхідно визначати початок настання правовідносин, пов`язаних із припиненням державної служби, є вручення працівнику попередження про наступне вивільнення, оскільки саме на даному етапі, коли особі вручено попередження про наступне вивільнення і виникають правовідносини, пов`язані з припиненням державної служби. Оскільки з попередженням про наступне вивільнення позивача було ознайомлено 07.09.2020, то саме з цієї дати почалися правовідносини по припиненню його державної служби, а тому попередження про наступне вивільнення є подією, фактом, на момент вчинення яких застосовується закон, під час дії якого вони настали або мали місце, тобто до цих правовідносин підлягає застосуванню Закон №889, в редакції, чинній на момент такого вручення, тобто в редакції Закону України “Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи” №440-ІХ від 14.01.2020 (далі - Закон №440, який набрав чинності 13.02.2020). Оскільки правовідносини щодо припинення державної служби позивача виникли з 07.09.2020, тому має місце пряма дія в часі Закону №889 в редакції Закону №440, у зв`язку з чим, застосовуючи процедуру припинення державної служби передбачену цим законом, відповідач діяв з дотриманням вимог законодавства. Більше того, внесення змін до положення ч.3 ст.87 Закону №889 не призупиняє (відміняє) процес реорганізації державного органу, а також не встановлює обов`язок суб`єкта призначення на відкликання попередження про наступне вивільнення, врученого в період дії чинної на той момент норми та вручення попередження за новим зразком у відповідності до внесених змін. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги Івано-Франківська митниця зазначає, що позивач не перебував у трудових відносинах з Івано-Франківською митницею, а тому жодним чином не порушувала прав ОСОБА_1 .
Представник ДФС України та позивач в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання та вважає за можливе провести апеляційний розгляд за їх відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, представника Галицької митниці та ДМСУ Рибака Н.Я. (в залі суду) та представниці Івано-Франківської митниці Кічури Г.В. (поза межами суду), які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що постановою Кабінету Міністрів України (далі - КМУ, Уряд) №1200 від 18.12.2018 ДФС України було реорганізовано шляхом поділу на Державну податкову службу України та ДМСУ. Абзацом третім пункту 2 зазначеної постанови визначено, що ДПС та ДМС є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої ДФС у відповідних сферах діяльності, що також відповідає положенням ч.1 ст.104 ЦК України.
17.05.2019, за записом №10741270008050011, до ЄДРПОУ внесено рішення щодо припинення ДФС України в результаті її реорганізації.
16.07.2019 в Єдиному державному реєстрі зроблено запис за №10741350000086387 про проведення державної реєстрації ДМСУ.
Для забезпечення діяльності ДМСУ постановою КМУ №858 від 02.10.2019, відповідно до п.1 утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи ДМСУ (додаток 1 постанови). Пунктом 2 цієї постанови деякі територіальні органи ДФС митниці ДФС (згідно додатку 2 постанови) реорганізовано шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів ДМС.
На підставі цієї постанови Івано-Франківську митницю реорганізовано шляхом приєднання до новоствореного територіального органу ДМСУ, зокрема до Галицької митниці.
14.11.2019 в Єдиному державному реєстрі зроблено запис за №14151020000048905 про проведення державної реєстрації Галицької митниці.
27.11.2019 за записом №11191270025013307 до ЄДРПОУ внесено рішення щодо припинення Івано-Франківської митниці в результаті її реорганізації.
Розпорядженням КМУ №1217-р від 04.12.2019 “Питання державної митної служби” погоджено пропозицію Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення 08.12.2019 ДМС покладених на неї постановою КМУ №227 від 06.03.2019 “Про затвердження положень про ДПСУ та ДМСУ” функцій і повноважень ДФС, що припиняється, з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи.
Отже, ДМСУ та її територіальні органи з 08.12.2019 набули процесуальних прав та обов`язків ДФС України у відповідності до положень пунктів 12 та 13 Порядку №1074.
Відповідно до акта від 07.09.2020 ОСОБА_1 візуально ознайомився із попередженням про наступне вивільнення, відмовився з ним від ознайомлення під підпис.
09.03.2021 позивач звернувся із заявою до голови ДМСУ ОСОБА_2 , в якій просив запропонувати йому рівнозначну посаду державної служби у порядку переведення та правонаступництва і положень чинного законодавства та надати перелік усіх наявних рівнозначних посад заступника начальника митниці станом на 10.03.2021.
Повідомив, що з моменту реорганізації ДФС України по день звернення перебував у номенклатурі голови служби на посаді заступника начальника Івано-Франківської митниці - начальника митного посту “Прикарпаття” та не був переведений у ДМСУ.
Відповіддю від 22.03.2021 ДМСУ вказала, що на виконання постанови КМУ №895 від 30.09.2020, згідно з наказом Держмитслужби №480 від 27.10.2020, триває процес реорганізації Галицької митниці шляхом її приєднання до ДМСУ. Одночасно, відповідно до наказу Держмитслужби №460 від 19.10.2020 утворено Івано-Франківську митницю, як відокремлений підрозділ Держмитслужби. Одним із пріоритетних напрямів реформування є перехід Держмитслужби до функціонування за моделлю єдиної юридичної особи, проведення кадрової реформи, що включатиме перевірку професійних знань та благонадійності, проходження державної служби у укладанням контракту, забезпечення заходів, визначених постановою КМУ №916 від 30.09.2020 “Про реалізацію експериментального проекту щодо тестування посадових осіб митних органів з питань кваліфікації та благонадійності”. Враховуючи зазначене, прохання, викладені в заяві позивача, не можуть бути задоволені.
Наказом ДФС України від 31.08.2021 ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника-начальника митного поста “Прикарпаття” Івано-Франківської митниці у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців, п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, п.1 ч.1 ст.87 Закону №889. Підстава : наказ ДФС України №849-о від 02.06.2021, від 07.09.2020 про відмову від ознайомлення під підпис з попередженням про наступне звільнення ОСОБА_1 .
Вважаючи оспорювані накази протиправними, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з вимогою про їх скасування, поновлення посаді, з якої його було звільнено та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що у даній справі має місце ситуація, за якої на момент повідомлення позивача про наступне вивільнення чинною була редакція частини третьої статті 87 Закону №889, яка передбачала право (а не обов`язок) роботодавця пропонувати працівникові іншу посаду, а на момент звільнення ОСОБА_1 редакція вказаної статті зазнала змін і встановила обов`язок для роботодавця пропонувати рівнозначну посаду, тобто включила в себе певну гарантію трудових прав працівника. Суд зазначив, що відповідачем не виконано обов`язок по працевлаштуванню позивача з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, помилково вважаючи, що таке є правом а не обов`язком. Відповідач, як суб`єкт призначення, не навів жодного аргументу як підставу для звільнення позивача та не прийняття рішення про його переведення до реорганізованого органу.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1, 2, 3 ст.5 Закону №889, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Згідно ч.5 ст.22 Закону №889 (із змінами, внесеними згідно із Законом №117-IX), у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.
Відповідно до ч.1 ст.83 Закону №889, державна служба припиняється: 4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону) (“за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону)” – у редакції, викладеній згідно із Законом України №117-IX від 19.09.2019 “Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади” (далі – Закон №117), яка діяла на дату попередження позивача).
Згідно п.1 ч.1 ст.87 Закону №889 (із змінами, внесеними згідно із Законом №117), підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Відповідно до абзацу 1 частини третьої статті 87 Закону №889 (у редакції, викладеній у Законі №440, який прийнятий 14.01.2020 і набрав чинності 13.02.2020), суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). Водночас не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
У разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат (частина четверта статті 87 Закону №889 (у редакції, викладеній у Законі №440).
Відповідно до ч.3 ст.87 Закону №889 (у редакції, викладеній у Законі №1285-ІХ, який прийнятий 23.02.2021 і набрав чинності 06.03.2021), суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
Спір у цій справі виник у зв`язку із звільненням позивача наказом №14-к від 31.08.2021 із займаної посади у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII.
Судом встановлено, що позивач був звільнений внаслідок реорганізації з посади заступника начальника-начальника митного поста “Прикарпаття” Івано-Франківської митниці у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців.
Особливістю спірних правовідносин є те, що за період реорганізації ДФС/Держмитслужби і їхніх територіальних органів, у тому числі Львівської митниці шляхом приєднання до Галицької митниці, норми Закону №889 та КЗпП України зазнали суттєвих змін, які змінили порядок вивільнення державних службовців.
У контексті вказаних змін спірним питанням є питання застосування редакції частини третьої статті 87 Закону №889, зокрема у тій, яка викладена згідно із Законом №440 та діяла на момент попередження позивача про наступне вивільнення (07.09.2020), чи в тій, яка викладена згідно із Законом №1285-ІХ та діяла на момент видання спірного наказу про звільнення позивача із займаної посади (31.08.2021).
В апеляційних скаргах скаржники наполягають на тому, що стаття 87 Закону №889 має застосовуватися у редакції зі змінами, внесеними Законом №440, що була чинною на момент попередження позивача про наступне вивільнення, частина третя якої, не передбачала обов`язку суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю іншу посаду, як передумови для припинення державної служби у зв`язку з реорганізацією державного органу.
Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд, зокрема у постановах від 30.11.2022 по справі №640/15797/21, від 22.12.2022 по справі №640/17678/21, від 11.05.2023 по справі №380/9574/21 вже вирішував питання застосування статті 87 Закону №889 у згаданому контексті.
Так, Верховний Суд у справі №640/17678/21 констатував, що регулювання процесу реорганізації ДФС України було суперечливим і непослідовним; на дату набрання чинності Законом №1285-ІХ (06.03.2021) процес реорганізації ДФС України ще тривав й остаточного рішення щодо подальшого проходження позивачем публічної служби в митних органах не було; указаний Закон прийнятий пізніше Закону №440 (14.01.2020) і не містить приписів, які б наділяли цей Закон зворотною дією/силою, як і не містить приписів щодо застосування статті 87, а саме її частини третьої, у редакції, викладеній згідно із Законом №440, до правовідносин, які виникли чи існували до прийняття та/чи набрання чинності Законом №1285-ІХ (тобто приписів, які б наділяли Закон №440 ультраактивною дією); пам`ятаючи у цьому зв`язку презумпцію про пряму дію закону в часі, застосовувати, на думку суду, за описаної ситуації необхідно статтю 87 Закону №1285-ІХ, у редакції того закону, який в часі прийнятий пізніше і, відповідно, регулював правовідносини, з яких виник спір.
Отже, у вказаній постанові Верховний Суд підсумував, що законом, який належить застосовувати до спірних правовідносин, є Закон №1285-ІХ, який в часі ухвалений пізніше й набрав чинності задовго (за три місяці) до звільнення позивача, відповідно до спірного наказу
Очевидно, що частина третя статті 87 Закону №889 у чинній редакції (відповідно до Закону №1285-ІХ) передбачає для позивача як державного службовця певні гарантії при звільненні з публічної служби у порівнянні з тим, як була викладена частина третя статті 87 Закону №889 у попередній редакції.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що із попередженням про наступне вивільнення на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону №889 (у редакції Закону №440) та п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України (у зв`язку із реорганізацією) позивача ознайомлено 07.09.2020, проте його звільнення відбулося 31.08.2021 на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону №889 (у редакції Закону №1285-ІХ).
Так, Законом №1285-ІХ, який набрав чинності 06.03.2021, законодавець змінив особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої статті 87 Закону №889 і виклав частину третю цього Закону у такій редакції : “Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду”.
Таким чином, у спірних правовідносинах має місце ситуація, за якої на момент повідомлення позивача про наступне вивільнення чинною була редакція частини третьої статті 87 Закону №889, яка передбачала право (а не обов`язок) роботодавця пропонувати працівникові іншу посаду, а на момент звільнення позивача редакція вказаної статті зазнала змін і встановила обов`язок для роботодавця пропонувати рівнозначну посаду, тобто включила в себе певну гарантію трудових прав державного службовця.
Після внесення Законом №1285-ІХ змін до частини третьої статті 87 Закону №889 існування обставин, з якими законодавець пов`язує наявність підстав для звільнення державних службовців відповідно до пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті, включає зобов`язання роботодавця (держави) в особі суб`єкта призначення або керівника державної служби щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.
Отже, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби, відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Враховується і переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Вказана  правова позиція викладенаа Верховним судом у постанові від 12.10.2023 по 380/10238/21.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, роботодавцем не пропонувалось позивачу іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей ні під час повідомлення про наступне вивільнення, ні під час звільнення.
Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач звертався із заявою від 09.03.2021 до голови ДМСУ Рябікіна П.Б., в якій просив запропонувати йому рівнозначну посаду державної служби у порядку переведення та правонаступництва і положень чинного законодавства та надати перелік усіх наявних рівнозначних посад заступника начальника митниці станом на 10.03.2021, однак позивачу було відмовлено у задоволенні такої заяви.
Більше того, відповідно до наданої ДМСУ інформації станом на 22.03.2021 було 25 вакантних посад рівнозначних посаді заступника начальника Івано-Франківської митниці, станом на 31.08.2021 - 72 посади.
Проте, відповідачем не виконано обов`язок по працевлаштуванню позивача з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, помилково вважаючи, що таке є правом а не обов`язком.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що оскільки у ДМСУ були наявні вакантні посади і жодних перешкод у зайнятті такої посади відповідачем не наведено, його звільнення не може бути визнано необґрунтованим, отже оспорювані накази порушують його конституційне право на працю.
Разом з тим, у спірних правовідносинах, на думку колегії суддів, відповідач, як суб`єкт призначення, не навів жодного обґрунтування, як підстави для звільнення позивача, та не прийняття рішення про його переведення до реорганізованого органу. Відповідач також не навів жодних обґрунтувань та критеріїв звільнення позивача і переведення інших працівників до новоствореного органу, що в свою чергу вказує на дискримінаційне становище щодо позивача.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Так, ЄСПЛ “Полях та інші проти України” від 17.02.2020 визнав, що звільнення заявників становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя та наголосив, що таке втручання відбулось без жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки.
У вказаній адміністративній справі звільненню позивача з посади не передувала будь-яка індивідуальна оцінка його роботи на посаді державного службовця.
При цьому, застосовуючи положення Закону №889, суд апеляційної інстанції враховує, що з моменту попередження позивача про наступне вивільнення до видачі оспорюваного наказу про звільнення були внесені зміни до профілюючого Закону в частині процедури звільнення з державної служби на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону №889, зокрема щодо обов`язку та права роботодавця пропонувати при звільненні зі служби наявні вакантні посади.
З цього приводу також слід відмітити, що динаміка змін Закону №889 вказує на те, що у первинній його редакції цей закон взагалі не визначав такої процедури, у зв`язку з чим процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначалася законодавством про працю. У подальшому були внесені зміни, згідно яких суб`єкт призначення або керівник державної служби мав пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності) та в кінцевому випадку були внесені зміни, відповідно до яких у суб`єкта призначення вже виник обов`язок пропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей з урахуванням переважного права на залишення на роботі, передбаченого законодавством про працю.
Отже, на думку колегії суддів, в контексті закріплених у ст.58 Конституції України гарантій, до спірних правовідносин повинна бути застосована норма ст.87 Закону №889 у редакції на час прийняття оспорюваного наказу про звільнення позивача.
Враховуючи викладене, а також сформовану позицію Верховного Суду у цій категорії спорів, колегія суддів дійшла висновку про недотримання ДФС вимог Закону №889, зокрема частини третьої статті 87, під час звільнення позивача, що полягає у невиконанні обов`язку пропонування вакантних посад державної служби.
Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Крім цього, колегія суддів погоджується з висновками суду попередньої інстанції щодо розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Також, у пунктах 70-71 рішення по справі “Рисовський проти України” (заява №29979/04) ЄСПЛ, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу “належного урядування”, зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.
Принцип “належного урядування”, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. рішення у справі “Москаль проти Польщі” (Moskal v. Poland), заява №10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, interalia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу “помилку” не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі “Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки” (PincovaandPine v. theCzechRepublic), заява №36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. рішення у справі “Лелас проти Хорватії” (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, пункт 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах “Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки” (PincovaandPine v. theCzechRepublic), заява №36548/97, пункт 58, “Ґаші проти Хорватії” (Gashi v. Croatia), заява №32457/05, пункт 40, “Трґо проти Хорватії” (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, пункт 67).
Наведене також узгоджується із сталою практикою ЄСПЛ, яка знайшла своє відображення у справі “Звежинський проти Польщі”, в якій Суд підкреслив, що розглядаючи питання, які мають загальний інтерес, органи державної влади повинні діяти конкретно і дуже послідовно (рішення у справі “Беєлер проти Італії”). Крім того, як охоронець громадського порядку держава має моральне зобов`язання бути взірцевою, вона повинна стежити за тим, щоб такими були й державні органи, що захищають публічний порядок (пункт 73).
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що решта доводів апеляційних скарг на законність рішення суду першої інстанції не впливають, висновків цього суду не спростовують, а відтак такі доводи не потребують наведення додаткових підстав, відповідей та їх спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                              п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Галицької митниці Держмитслужби, Державної митної служби України та Івано-Франківської митниці залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2023 року по справі №380/13484/21 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках, передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повне судове рішення складено 29.01.2024