УХВАЛА
Іменем України
07 березня 2024 року 
м. Київ
справа № 489/1716/18
провадження № 61-2611ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,
розглянув касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 22 січня 2024 року в справі за скаргою  ОСОБА_1 на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Центральний ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Скарга обґрунтована тим, що рішенням Ленінського районного суду 
м. Миколаєва від 25 липня 2018 року з нього на користь ОСОБА_3 стягнено аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки усіх доходів щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи 
з 30 березня 2018 року до досягнення дитиною повноліття. 
На виконання вказаного рішення судом 25 липня 2018 року видано виконавчий лист. 19 вересня 2018 року державним виконавцем Центрального ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання судового рішення.
Указував, що з 2021 року він систематично сплачував аліменти у більшому розмірі, ніж було розраховано виконавцем, станом на лютий 2022 року заборгованість зі сплати аліментів була погашена в повному обсязі із додатковою переплатою у розмірі 3 827,23 грн та він продовжив сплачувати аліменти у встановленому виконавцем розмірі 1/4 частини від розміру середнього заробітку працівника для цієї місцевості. 
13 вересня 2023 року він дізнався, що у нього наявна заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 200 214,23 грн. 
Вважав дії державного виконавця щодо нарахування заборгованості з березня 2022 року протиправними, вказуючи на те, що систематично сплачував розраховані державним виконавцем з лютого 2022 року до вересня 2023 року аліменти та вважав, що виконавець повинен був робити перерахунок розміру аліментів не з моменту офіційного працевлаштування, а з моменту коли він дізнався про це. 
Вказував, що заборгованість з квітня 2022 року до вересня 2023 року виникла не з його вини, а у зв`язку з бездіяльністю виконавця щодо встановлення місця роботи боржника. Також зазначав, що виходячи з приписів статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження не повинно відкриватись у Центральному ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Посилаючись на викладене, просив суд визнати протиправними дії державного виконавця Центрального ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зобов`язати скасувати заборгованість зі сплати аліментів, яка нарахована йому за період з квітня 2022 року до вересня 2023 року у виконавчому провадження 
від 19 серпня 2018 року № НОМЕР_1. 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2023 року, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду 
від 22 січня 2024 року, в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
21 лютого 2024 року представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Ленінського районного суду 
м. Миколаєва від 11 грудня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 22 січня 2024 року.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, виходячи з наступного.
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті Закону України «Про виконавче провадження» виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.
Заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном (частина перша статті 195 СК України).
Пунктом 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року 
№ 512/5 року, визначено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. 
Згідно з частиною четвертою, восьмою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи. Зазначені вимоги не застосовуються стосовно осіб, позбавлених особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, що встановлюється згідно із Законом України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей» на час позбавлення особи особистої свободи. Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що ОСОБА_1 не надав доказів повідомлення державного виконавця про працевлаштування та отримуваного ним доходу з метою правильного обліку сплати ним платежів на виконання рішення суду про стягнення аліментів, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні скарги, оскільки доводи щодо незаконності дій виконавця не знайшли свого підтвердження.
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зазначені у касаційній скарзі доводи щодо неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необґрунтованість скарги та відсутність підстав для відкриття касаційного провадження
Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою і п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 22 січня 2024 року в справі за скаргою  ОСОБА_1 на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), відмовити. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                  В. М. Коротун
 
Є. В. Коротенко
 
М. Є. Червинська