ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року	Львів	Справа № 500/6341/23 пров. № А/857/2759/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді:                                                 Гудима Л.Я.,
суддів:                                                                      Затолочного В.С., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 січня 2024 року, головуючий суддя - Дерех Н.В., ухвалене у м. Тернополі, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                     В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2023 року позивач - ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ГУПФУ в Тернопільській області, в якому просила  визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком, в межах строку звернення до адміністративного суду, з 03.04.2023 року, відповідно до пункту «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням проведених платежів.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що у неї наявне право на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», із розрахунку 25 процентів мінімальної пенсії за віком, оскільки її визнано членом сім`ї репресованої особи, яку у подальшому було реабілітовано, а відповідачем вчинено протиправну бездіяльність у не здійсненні та не виплаті позивачу підвищення до пенсії в розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 січня 2024 року адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії ОСОБА_1 та невиплаті підвищення пенсії як члену сім`ї особи, що необґрунтовано зазнала політичних репресій у розмірі, передбаченому п."г" ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок підвищення пенсії у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком згідно із п."г" ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з урахуванням виплачених сум, з дати звернення позивача із заявою про перерахунок пенсії - 25.08.2023 року; у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. 
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ГУПФУ в Тернопільській області оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що постановою Кабінету Міністрів України №654 від 16.07.2008 року установлено, що репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 грн., а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52 грн. Виплата підвищення членам сімей репресованих, яких було примусово переселено проводиться позивачу відповідно до вимог чинного законодавства. 
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058-IV. Згідно посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 03.04.2003 року, позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом Української РСР "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні". Згідно довідки про реабілітацію №3/3-23250, виданої 20.12.1991 року УМВС в Івано-Франківській області, гр. ОСОБА_2 , 1904 р.н. та ОСОБА_3 , 1916 р., як сім`я посібника учасника ОУН, 30.01.1950 року з с. Олеша Тлумацького району Станіславської області виселені на поселення в Хабаровський край з конфіскацією майна. Разом з ними вивезена неповнолітня донька ОСОБА_1 , 1944 року народження. З обліку спецпоселення ОСОБА_1 знята 16.08.1954 року, а ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - 01.07.1958 року.     
У відповідь на звернення позивача від 25.08.2023 щодо перерахунку пенсії, листом від 08.09.2023 року відповідачем відмовлено у здійсненні такого перерахунку та повідомлено про те, що виплата підвищення як члену сім`ї, яку було примусово переселено, позивачу проводиться відповідно до вимог чинного законодавства в сумі 43,52 грн. 
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з  того, що дії відповідача щодо виплати позивачу надбавки до пенсії як члену сім`ї політично репресованого відповідно норм Постанови Кабінету Міністрів України №654 є протиправним, тоді як позивач має право на отримання вказаної надбавки у розмірі, встановленому Законом України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 25% мінімальної пенсії за віком, встановленої статтею 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.
Відповідно до преамбули Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" від 17.04.1991 року №962-XII (Закон №962-XII) реабілітація жертв політичних репресій повинна охоплювати увесь період після 1917 року до моменту набрання чинності цим Законом і поширюватись на осіб, необґрунтовано засуджених за цей час судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або  волі,  переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських  прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру.
Згідно із статтею 3 Закон №962-XII реабілітовано всіх громадян, засланих і висланих  з постійного місця  проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації,  так званими бандпособниками та їх сім`ями.
Статтею 9 даного Закону встановлено, що вирішення питань, пов`язаних з встановленням факту розкуркулювання, адміністративного виселення, з відшкодуванням матеріальних збитків, поновленням трудових, житлових, пенсійних та інших прав громадян, реабілітованих відповідно  до цього Закону, покладено на обласні, міські і районні Ради народних  депутатів. З цією метою Радам  народних  депутатів  утворити  штатні  комісії, положення про які затверджується Кабінетом Міністрів України.
За дорученням цих комісій органи внутрішніх справ встановлюють факти безпідставності заслання і вислання, направлення на спецпоселення, а також конфіскації і вилучення майна у зв`язку з необґрунтованими репресіями і матеріали перевірки надсилають комісіям.
Відповідно до пункту "г" частини 1 статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 01.11.1991 року №1788-XII призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.  
Наявність такого права гарантується статтею 46 Конституції України.
Отже, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, на переконання суду апеляційної інстанції, при визначенні розміру підвищення до пенсії позивачу слід застосовувати пункт "г" частини 1 статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а не постанову КМУ "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян", яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав відповідних осіб.
Посилання апелянта на постанову КМУ "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян" №654 від 16.07.2008 року, як на нормативний акт, що поширюється на спірні правовідносини є хибним, оскільки положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" мають вищу юридичну силу, та відповідно до принципу подолання ієрархічної колізії підлягають до застосування у спірних правовідносинах.
У відповідності до положень чинного законодавства, які регламентують діяльність органів ПФУ, останні не вправі змінювати, тлумачити на свій розсуд чи в будь-який інший спосіб коригувати рішення відповідних компетентних органів, які прийняті на виконання Закону України  "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні", навіть у випадку, коли такі рішення породжують відповідні обов`язки для пенсійних органів.
Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про підставність та обґрунтованість позовних вимог, відтак такі підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

                                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а  рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 січня 2024 року у справі №500/6341/23 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	В. Я. Качмар