ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
14 березня 2024 року
м. Київ
справа № 554/3816/22
провадження № 51-3054 км 23
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                                                             ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                ОСОБА_5 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12021170000000640 від 17 жовтня 2021 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Василівка Семенівського району Полтавської області, мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 01 вересня 2022 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 01 вересня 2022 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
За встановлених у вироку обставин ОСОБА_6 був визнаний винуватим у тому, що він 16 жовтня 2021 року приблизно о 19:30 (у темну пору доби в умовах недостатньої видимості), керуючи автомобілем ВАЗ 217030 д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Шевченка у смт Семенівка Полтавської області, грубо порушуючи вимоги п. 12.2, 12.3, 12.4, 12.9 (б) Правил дорожнього руху України, проявляючи злочинну самовпевненість, зі швидкістю приблизно                               151,6-158,2 км/год, на перехресті з вул. Молодіжною не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_7 , яка перетинала перехрестя, внаслідок чого остання отримала тяжкі тілесні ушкодження та померла на місці.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діяв в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , задоволено частково. Вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому покарання змінено та призначено ОСОБА_6   покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, із застосуванням положень ст. 69 КК України, у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
В іншій частині вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У своїй касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, в частині призначеного йому покарання, змінити та призначити йому покарання із застосуванням положень статей 75, 76 КК України.
На обґрунтування своїх вимог в частині звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням засуджений вказує, що він раніше не притягався до кримінальної відповідальності, не одружений, навчається, відшкодував матеріальну та моральну шкоду потерпілій, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, здійснює нагляд за бабусею похилого віку, яка за медичними показниками потребує стороннього догляду, а також посилається на позицію прокурора та потерпілої щодо призначення йому міри покарання.
Крім того, засуджений також зазначає, що місцевий суд: 
- призначаючи йому покарання, всупереч вимогам ч. 4 ст. 67 КК України, в якості обставин, що обтяжують покарання, врахував передбачені в диспозиції ст. 286 КК України ознаки злочину (заподіяння смерті потерпілій, жінці похилого віку, у поєднанні з винятково небезпечним характером керування, становлячи підвищену суспільну небезпечність), які він не мав права враховувати;
- визнаючи його винним у скоєнні злочину з необережності, у своєму рішенні навів обставини, характерні для умисного злочину (винятково небезпечний характер керування, що являє підвищену суспільну небезпечність), а також у своєму рішенні послався на обставини, які не були наведені у обвинувальному акті (вчинення кримінального правопорушення з проявом самовпевненості);
- відмовляючи прокурору та стороні захисту у застосуванні положень статей 75, 76 КК України, прийняв до уваги кваліфікуючі ознаки ст. 286 КК України (невідворотні наслідки та спосіб вчинення злочину), які, на думку засудженого, не можуть враховуватися  при обранні покарання та не є підставами для відмови у звільненні від відбування призначеного покарання.
Разом з тим засуджений також стверджує, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за апеляційною скаргою захисника, не звернув увагу на допущені місцевим судом порушення при обранні міри покарання та не надав їм оцінки у своїй ухвалі. При цьому зауважує, що суд апеляційної інстанції, змінюючи вирок, не виключив з нього безпідставно враховані місцевим судом обставини, які обтяжують покарання.
Водночас, з огляду на наведене, засуджений вказує, що з рішень судів попередніх інстанцій має бути виключено посилання на обставини, що обтяжують покарання. 
Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу засудженого не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги засудженого.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПКУкраїни підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України.
У своїй касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 вказує, що місцевий суд, визнаючи його винним у скоєнні злочину з необережності, у своєму рішенні навів обставини, характерні для умисного злочину (винятково небезпечний характер керування, що являє підвищену суспільну небезпечність), а також у своєму рішенні послався на обставини, які не були наведені у обвинувальному акті (вчинення кримінального правопорушення з проявом самовпевненості).
Положеннями ч. 1 ст. 337 КПК України передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, та не оспорюється учасниками провадження, ОСОБА_6 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої.
Системне тлумачення норм кримінального закону свідчить про те, що злочин, передбачений ст. 286 КК України, є злочином, який вчинений з необережності.
Відповідно до ч. 1 ст. 25 КК України необережність поділяється на кримінальну протиправну самовпевненість та кримінальну протиправну недбалість.
Частиною 2 ст. 25 КК України визначено, що необережність є кримінальною протиправною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення.
Згідно з вироком місцевий суд, викладаючи формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, вказав, що кримінальне правопорушення було вчинено з проявом злочинної самовпевненості. Разом з тим у своєму рішенні суд першої інстанції, з-поміж іншого, послався на суспільну небезпечність скоєного злочину, яка, на переконання цього суду, полягає у винятково небезпечному характері кермування обвинуваченим, що, у свою чергу, призвело до смерті потерпілої.
Таким чином, ураховуючи наведене, а також з огляду на зміст касаційної скарги засудженого, який, звертаючи увагу Суду на вказане, не зазначає, яку саме норму закону в такому випадку було порушено судом першої інстанції, то колегія суддів не вбачає підстав, які б свідчили про допущення судом істотних порушень, які перешкодили або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення або неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а тому касаційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає.
Що стосується доводів засудженого про те, що суди попередніх інстанцій, призначаючи йому покарання, всупереч вимогам ч. 4 ст. 67 КК України, в якості обставин, що обтяжують покарання, врахували передбачені в диспозиції ст. 286 КК України ознаки злочину, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно з ч. 4 ст. 67 КК України, якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака кримінального правопорушення, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.
Як убачається з вироку, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких, його суспільну небезпечність, дані про особу обвинуваченого, який є відносно молодий за віком, раніше не судимий, офіційно не працює, не одружений, навчається, посередньо характеризується, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, під час вчинення злочину був тверезий. Судом також було прийнято до уваги висновок органу пробації, згідно з яким ризик вчинення  ОСОБА_6  повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній.
Обставинами, що пом`якшують обвинуваченому покарання, суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування шкоди.
Обставин, що обтяжують обвинуваченому покарання, судом встановлено не було.
З огляду на вказане місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури за апеляційною скаргою сторони захисту, врахувавши дані про особу обвинуваченого, наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування шкоди), а також прийнявши до уваги факт примирення ОСОБА_6 з потерпілою, дійшов висновку про наявність обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та з огляду на положення ст. 69 КК України, призначив обвинуваченому більш м`який вид основного покарання, ніж той, що передбачений санкцію ч. 2 ст. 286 КК України, а саме обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
При цьому обставин, що обтяжують обвинуваченому покарання, судом апеляційної інстанції також встановлено не було.
З огляду на зазначене, вимоги, які наведені у мотивувальній частині його касаційної скарги щодо необхідності виключення з рішень судів попередніх інстанцій посилання на обставини, що обтяжують покарання, на переконання колегії суддів, є необґрунтованими та повністю спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень, при постановленні яких не було встановлено обставин, що обтяжують обвинуваченому покарання, а тому касаційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає.
Крім цього, заявляючи вимоги щодо зміни покарання, яке за рішенням суду апеляційної інстанції призначено у виді обмеження волі, засуджений не наводить будь-яких мотивів щодо необґрунтованості призначення такого покарання.
Що стосується доводів касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 про незаконність рішень судів попередніх інстанцій та необхідність застосування до нього положень ст. 75 КК України (тобто звільнення від відбування вже призначеного покарання), то Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке. 
Питання щодо звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням врегульовано розділом ХІІ КК України.
Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Таким чином, законодавцем чітко визначено, що за наявності вищевказаних підстав, під час вирішення питання щодо застосування положень ст. 75 КК України суд враховує: тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, питання можливості звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням було предметом перевірки суду першої інстанції, який з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких, а також врахувавши тяжкість і невідворотність наслідків злочину та спосіб його вчинення, дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, як про це просили прокурор, обвинувачений та його захисник.
З огляду на вказане, Верховний Суд не погоджується з доводами касаційної скарги засудженого про те, що судом першої інстанції, при вирішенні питання застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України, послався на обставини (невідворотні наслідки та спосіб вчинення злочину), які, на думку засудженого, в такому випадку не можуть враховуватися.
Так, зі змісту положень ст. 75 КК України вбачається, що суд під час вирішення питання щодо застосування вказаної норми кримінального закону, з-поміж іншого, має врахувати обставини справи.
Таким чином Верховний Суд вважає, що суд першої інстанції, посилаючись у вироку на невідворотні наслідки та спосіб вчинення злочину, врахував зазначене саме як обставини кримінального провадження, тобто діяв у рамках положень, передбачених ст. 75 КК України.
Не погоджуючись з такими висновками суду першої інстанції, захисник ОСОБА_8 , який діяв в інтересах ОСОБА_6 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність, просив змінити вирок та звільнити обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи вирок суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги сторони захисту, також не встановив підстав для застосування до обвинуваченого положень статей 75, 76 КК України.
Обґрунтовуючи свої висновки, суд апеляційної інстанції, посилаючись на обставини кримінального провадження, зазначив, що внаслідок грубого порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху, потерпілій було заподіяно тілесні ушкодження, від яких вона загинула на місці ДТП, тобто фактично, через злочинну недбалість ОСОБА_6 було заподіяно смерть іншій особі.
Разом з тим суд апеляційної інстанції зауважив, що хоча обвинувачений і характеризується виключно позитивно, має молодий вік та відшкодував шкоду, проте сукупність обставин, що характеризують даний злочин, а саме перевищення швидкості в темну пору доби у населеному пункті більш ніж на 100 км/год від дозволеної, а також наявність невідворотних наслідків у вигляді смерті людини, свідчать про відсутність підстав для можливості звільнення обвинуваченого від відбування реального покарання. 
З такою позицією суддів попередніх інстанцій погоджується і колегія суддів.
Водночас, що стосується посилань у касаційній скарзі засудженого на відшкодування потерпілій матеріальної та моральної шкоди як на додатковий аргумент, який, на його думку, свідчить про можливість застосування до нього положень ст. 75 КК України, то Верховний Суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Заподіяна кримінальним правопорушенням шкода має бути такою, що за своїм характером піддається відшкодуванню (усуненню). Водночас, смерть є наслідком, що має незворотний характер, а тому шкода у вигляді смерті відшкодуванню або усуненню не підлягає.
Аналогічні висновки були викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 439/397/17 (провадження № 13-66кс18).
Таким чином, Суд вважає, що факт відшкодування ОСОБА_6 матеріальної та моральної шкоди, з огляду на те, що його протиправні дії перебувають у причинно-наслідковому зв`язку зі смертю потерпілої ОСОБА_7 , в даному випадку не може свідчити про повноцінне відшкодування або усунення заподіяної шкоди, а тому доводи засудженого в цій частині колегія суддів не вважає такими, що підтверджують вимоги його касаційної скарги про необхідність застосування до нього положень ст. 75 КК України. 
За таких обставин, враховуючи тяжкість вчиненого ОСОБА_6 злочину, який відповідно до положень ст. 12 КК України належить до категорії тяжких, даних про особу засудженого, зокрема і тих, на які останній звертав увагу у своїй касаційній скарзі, а також з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини скоєння кримінального правопорушення, тяжкість і невідворотність наслідків та спосіб його вчинення, колегія суддів вважає, що застосування в цьому випадку інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не відповідатиме принципу законності, а звільнення  ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України не буде достатнім і необхідним для виправлення останнього. 
При цьому Верховний Суд звертає увагу, що позиція потерпілої ОСОБА_9 , яка в суді першої інстанції вказувала, що не має претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого та просила призначити йому найбільш м`яке покарання, а також позиція прокурора, який у суді першої інстанції просив застосувати до ОСОБА_6 положення ст. 75 КК України, хоча і є важливими, проте в цьому конкретному випадку, з огляду на те, що об`єктом цього злочину є порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами, не можуть бути визначальними та з урахуванням наведеного, не спростовують вищезазначених висновків суду касаційної інстанції.
Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо необхідності призначення засудженому саме реального покарання без застосування положень ст. 75 КК України, а тому вирок суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції у цій частині в цілому відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.
Оскільки підстав, які б свідчили про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в ході касаційного розгляду встановлено не було, то колегія суддів вважає, що касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 01 вересня 2022 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року стосовно нього - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                               ОСОБА_2                           ОСОБА_3