Ухвала
Іменем України    
    
05 лютого 2024 року
м. Київ
 
справа № 643/20483/20
провадження № 61-1120ск24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 січня 2022 року у складі судді: Федорової О. В., та постанову Полтавського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Бутенко С. Б., Прядкіної О. В., у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» (далі - ТОВ «Консалт Солюшенс») звернулося з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.
 
Позовна заява мотивована тим, що 04 квітня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ОД/13/04/2008/840-К/225, за яким кредитор надав позичальнику кредит у розмірі 116 840 дол. США на строк 240 місяців з 04 квітня 2008 року по 03 квітня 2028 року. 
 
З метою забезпечення виконання основного зобов`язання, між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладено договір поруки № ОД13/04/208/840-П/225 від 04 квітня 2008 року, за умовами якого поручитель взяв на себе обов`язок відповідати по зобов`язанням позичальника ОСОБА_1 . 
 
У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «Надра» задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № ОД/13/04/2008/840-К/225 від 04 квітня 2008 року станом на 07 серпня 2015 року в розмірі 270 961,05 дол. США. 
 
24 квітня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено договір № GL3N216954_GD-188 про відступлення прав вимоги, за умовами якого ТОВ «Консалт Солюшенс» набуло всіх прав кредитора за кредитним договором № ОД/13/04/2008/840-К/225. 
 
На час звернення нового кредитора з цим позовом, відповідачами судове рішення не виконується, що свідчить про прострочення ними виконання грошового зобов`язання та є правовою підставою для відповідальності у вигляді 3% за період з 10 грудня 2017 року по 31 грудня 2019 року та з 01 січня 2020 року по 10 грудня 2020 року, що складає в загальному розмірі 20 183,29 дол. США, які підлягають стягненню на користь позивача з солідарних боржників. 
 
ТОВ «Консалт Солюшенс», з урахуванням прийнятих судом уточнень, просив стягнути з відповідачів на свою користь 3 % за кредитним договором № ОД13/04/2008/840-К/225 в розмірі 20 183,29 дол. США.
 
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 січня 2022 року позовні вимоги ТОВ «Консалт Солюшенс» задоволено частково. 
 
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «Консалт Солюшенс» 3% річних у сумі 20 091,13 дол. США. 
 
У задоволенні іншої частини позову відмовлено. 
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:
відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом;
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань»;
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) вказано, що «нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання»;
на час звернення ТОВ «Консалт Солюшенс» до суду заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року у справі № 643/15246/15-ц не виконано, стягнута сума боргу в розмірі 270 961,05 дол. США за кредитним договором №ОД/13/04/2008/840-К/225 від 04 квітня 2008 року не повернута. Позивачем наведено розрахунок 3 % річних за період з 10 грудня 2017 року до 31 грудня 2019 року в розмірі 13 841,88 дол. США та за період з 01 січня 2020 року до 10 грудня 2020 року в розмірі 6 341,41 дол. США. Оскільки боржниками прострочено виконання грошового зобов`язання, а тому наявні правові підстави для солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача, як нового кредитора, 3% річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України;
при частковому задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущена позовна давність, про застосування якої заявлено представником відповідача. Суд зробив висновок про те, що звертаючись до суду з позовом 16 грудня 2020 року, позивач пропустив трирічну позовну давність за позовними вимогами до 16 грудня 2017 року, а тому у зазначеній частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Таким чином, у зв`язку із несплатою відповідачами суми боргу в розмірі 224 247,07 дол. США, право вимоги за яким перейшло до ТОВ «Консалт Солюшенс», до стягнення підлягає: сума 3 % річних за період з 16 грудня 2017 року по 31 грудня 2019 року у розмірі 13 749,72 дол. США (224 247,07 дол. США х 3 х 745 днів / 365 / 100); сума 3 % річних за період з 01 січня 2020 року по 10 грудня 2020 року у розмірі 6 341,41 дол. США (224 247,07 дол. США х 3 х 345 днів / 365 / 100).
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Мирошниченка М. П. залишено без задоволення, а рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 січня 2022 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу. Вказане узгоджується з правовими висновками у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18;
при залишенні без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вказав, що стороною відповідачів не спростовано факт наявності боргу за кредитним договором та факт невиконання ними як солідарними боржниками судового рішення, яке вступило в законну силу, про стягнення на корить банку кредитної заборгованості. Будь-яких доказів, які б свідчили про сплату боргу чи часткове виконання судового рішення в межах виконавчого провадження, відповідачі суду не надали та не спростували обставин, якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги. Таким чином, вірно встановивши обставини по справі та визначившись з характером спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що до позивача, як до нового кредитора, перейшли усі права та обов`язки, які мав первісний кредитор, в тому числі і право на покладення на боржників, які прострочили виконання грошового зобов`язання, обв`язку відшкодувати 3% річних, які в такому випадку є особливою мірою відповідальності;
апеляційний суд відхилив посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, що новий кредитор за договором про відступлення прав вимоги отримав право вимоги лише на загальну суму боргу у розмірі 270 961 дол. США за рішенням суду та в нього відсутнє право на компенсацію за статтею 625 ЦК України як помилкові, оскільки відповідно до пункту 4 Договору про відступлення прав вимоги, новий кредитор, набуває усі права кредитора за Основним договором;
твердження ОСОБА_1 про те, що позивачу як новому кредитору, не було завдано жодних матеріальних втрат з надання кредитних коштів, а відтак компенсаційний характер статті 625 ЦК України не має застосовуватись в цій справі, колегією суддів відхилено. Оскільки, в результаті укладеного договору відступлення права вимоги до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшли всі права та обов`язки попереднього кредитора, тому останнім правомірно заявлено вимогу про захист своїх майнових прав в порядку статті 625 ЦК України внаслідок тривалого невиконання боржниками грошового зобов`язання, оскільки саме механізми вказаної статті мають компенсаційний характер, в тому числі і шляхом нарахування 3% річних. 
 
ОСОБА_1 19 січня 2024 року через підсистему Електронний суд подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Мирошниченком М. П., на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 січня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року (повне судове рішення складено 20 грудня 2023 року), у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.  
 
У клопотанні, яке додано до касаційної скарги, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження.
 
Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина перша статті 390 ЦПК України).
 
Оскаржена постанова Полтавського апеляційного суду ухвалена 13 грудня 2023 року (повне судове рішення складено 20 грудня 2023  року). Касаційна скарга подана через підсистему Електронний суд 19 січня 2023 року, тобто касаційна скарга подана в межах строку на касаційне оскарження. Тому клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження задоволенню не підлягає.
Підставою касаційного оскарження судового рішення   ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19; від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц; від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20; від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц; від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20; від 03 листопада 2021 року у справі № 761/29693/19.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
як первісний кредитор, банк, так і новий кредитор, позивач, маючи статус кредитора, не реалізували своїх прав на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості за кредитом (у т. ч. звернення стягнення на предмет іпотеки), втратили своє право вимоги на примусове виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду (строк пред`явлення до виконання рішення суду). Тому зобов`язання відповідача є задавненим, в зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання. Як вбачається з встановлених обставин, 3% річних були нараховані позивачем на вимогу, яка на даний час існує в натуральному зобов`язанні, в зв`язку з чим суд першої інстанції повинен був відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю;
позовні вимоги про нарахування 3 % річних нараховані на задавнену вимогу, оскільки строк виконання зобов`язань по кредитному договору було змінено, в зв`язку з чим перебіг позовної давності щодо стягнення основної заборгованості розпочався на тридцятий день з дня отримання вимог за заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року у справі №643/15246/15-ц. Крім того, строк пред`явлення до виконання вказаного рішення суду, яке набрало законної сили в 2016 році, закінчився щонайменше у 2019 році, коли право вимоги по кредитному договору мав ще банк. Ні банк, ні тим більше позивач за примусовим стягненням до виконавчої служби або приватного виконавця з 2016 року жодного разу не зверталися;
суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення не звернув увагу, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без примусового стягнення заявленої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності (строку пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання), а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги такого строку;
тому кредитор, для охорони інтересів боржника, міг пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги, або після відкриття виконавчого провадження. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що 04 квітня 2008 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ОД13/04/2008/840-К/225, за яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 116 840 дол. США на строк 240 місяців з 04 квітня 2008 року по 03 квітня 2028 року.
 
04 квітня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладено договір поруки № ОД13/04/208/840-П/225 від 04 квітня 2008 року, за яким поручитель ОСОБА_3 взяв на себе зобов`язання відповідати перед кредитором по зобов`язанням позичальника ОСОБА_1 , які виникають з умов кредитного договору № ОД/13/04/2008/840-К/225.
 
Суди встановили, що внаслідок невиконання позичальником своїх зобов`язань, утворилась заборгованість, про стягнення якої банк звернувся до суду.
 
Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року у справі № 643/15246/15-ц позов ПАТ КБ «Надра» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором №ОД/13/04/2008/840-К/225 від 04 квітня 2008 року в розмірі 270 961,05 дол. США станом на 07 серпня 2015 року. 
 
27 квітня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено договір № GL3N216954_GD-188 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І. В. та зареєстрованим в реєстрі за №125. За умовами договору №GL3N216954_GD-188 про відступлення прав вимоги до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 за кредитним договором № ОД13/04/2008/840-К/225 від 04 квітня 2018 року та за договором поруки № ОД13/04/208/840-П/225 від 04 квітня 2008 року.
 
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2020 року в справі № 643/15246/15-ц заяву ТОВ «Консалт Солюшенс» задоволено та замінено сторону виконавчого провадження ПАТ КБ «Надра» правонаступником - ТОВ «Консалт Солюшенс» у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року по справі за позовом ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №ОД13/04/2008/840-К/225 від 04 квітня 2018 року в розмірі 270 961,05 дол. США та витрат по сплаті судового збору в розмірі 87 320,29 грн.
 
ТОВ «Консалт Солюшенс» є правонаступником ПАТ КБ «Надра» в матеріальних правовідносинах, що виникли на підставі кредитного договору №ОД13/04/2008/840-К/225 від 04 квітня 2018 року та договору поруки №ОД13/04/208/840-П/225 від 04 квітня 2008 року.
 
На час звернення ТОВ «Консалт Солюшенс» до суду першої інстанції заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року у справі №643/15246/15-ц не виконано, стягнута сума боргу в розмірі 270 961,05 дол. США за кредитним договором № ОД/13/04/2008/840-К/225 від 04 квітня 2008 року не повернута, в межах виконавчого провадження заборгованість не сплачена, тобто має місце невиконання солідарними боржниками грошового зобов`язання.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
 
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
 
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
 
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).
 
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зазначено, що:
«у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
У цьому випадку Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з відповідача заборгованості саме в іноземній валюті, тобто прострочене зобов`язання визначене у розмірі 13 000,00 дол. США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме з 13 000,00 дол. США.
            Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 13 000,00 дол. США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 01 лютого 2016 року до дня ухвалення судового рішення, у даному випадку постанови Великої Палати Верховного Суду, що становить 1081 день, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Тобто 13 000,00 дол. США х 1081 день х 3 : 100 : 365 = 1 155,04 дол. США».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) вказано, що:
«відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема вкладу, не суперечить чинному законодавству. Подібний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц (провадження № 14-422цс18) від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Отже, як вклад, так і нарахування на нього мають здійснюватися в тій валюті, яка була внесена на банківські рахунки фізичними особами, і при розрахунку трьох процентів річних має братися за основу розмір заборгованості, визначений в іноземній валюті. Такий висновок зроблено й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) вказано, що:
«правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та №  922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову».
 
За таких обставин, встановивши, що рішення суду у справі № 643/15246/15-ц відповідачами не виконане, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних.
 
Аргумент касаційної скарги про те, що 3 % річних були нараховані позивачем на задавнену вимогу необґрунтований з таких підстав.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22) вказано, що:
натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;
задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності;
законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності;
очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги;
приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги».
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21) зазначено, що:
«натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.
Законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони, передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.
Очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на таку вимогу в цьому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22))».
 
У цій справі борг стягнуто судовим рішенням у справі № 643/15246/15-ц, яке набрало законної сили, та не виконано боржниками. Касаційний суд звертав увагу, що пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Кредитор у справі № 643/15246/15-ц пред`явив вимогу, на яку в цій справі нараховано 3% річних, тому відсутні підстави стверджувати про наявність задавненого зобов`язання.
 
Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19; від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц; від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20; від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц; від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20; від 03 листопада 2021 року у справі № 761/29693/19 необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах) (пункт 5 частини другої статті 394 ЦПК України).
 
Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження відмовити.
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 січня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                      В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                         І. О. Дундар 
 
                                                                                                Є. В. Краснощоков