31.01.24
22-ц/812/4/24
Справа номер 477/1709/23 Головуючий суду першої інстанції – Саукова А. А.
Провадження номер 22-ц/812/4/24 Доповідач суду апеляційної інстанції – Локтіонова О. В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2024 року м. Миколаїв 

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого – Локтіонової О. В.,
суддів – Коломієць В. В., Ямкової О. О.,
розглянувши в порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана через його представника ОСОБА_2 , на ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 22 грудня 2023 року, постановлену за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення стягнення аліментів,

 
В С Т А Н О В И В:

 
Короткий зміст позовних вимог

 
В липні 2023 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом, який обґрунтовував наступним.
Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1990 по 2019 роки.
Від цього шлюбу вони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Судовим наказом Жовтневого районного суду Миколаївської області від 03 грудня 2019 року з позивача на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_4 у розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 листопада 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. 
На виконання цього судового наказу 13 грудня 2019 року відкрито виконавче провадження ВП № 60866453.
15 червня 2023 року ОСОБА_3 надано нотаріально завірену згоду на тимчасові виїзди за кордон України до Республіки Польща та інших держав Європейського союзу та Шенгенської угоди та тимчасове проживання у Республіці Польща в період з 15 червня 2023 року до 15 червня 2024 року сину ОСОБА_5 у супроводі його батька, а також відповідачем надано згоду позивачу на фактичний нагляд та догляд за їх спільним сином ОСОБА_4 . 
Посилаючись на викладене та те, що їх син, починаючи з 15 червня 2023 року, проживає з ним та знаходиться на його утриманні, позивач просив звільнити його з 07 липня 2023 року від сплати аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4 , які стягуються на підставі судового наказу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 03 грудня 2019 року. 

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 13 листопада 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.
 
Суд констатував, що позивачем допущено такі недоліки: не надано копію судового наказу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 03 грудня 2019 року (справа №477/2824/19); не зазначено реєстраційний номер облікової картки платника податків позивача та його зареєстроване місце проживання або перебування; не надано докази надсилання відповідачу копії позовної заяви з додатками; не зазначено підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав. 
 
Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 22 грудня 2023 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу на підставі ч.3 ст.185 ЦПК України. 
 
Ухвала мотивована тим, що ОСОБА_1 не в повному обсязі виконав вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху, а саме: не надав копію судового наказу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 03 грудня 2019 року (справа №477/2824/19); не зазначив реєстраційний номер облікової картки платника податків позивача та повну адресу місця проживання (відсутня назва району області). 

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Не погодившись із ухвалою суду про повернення позовної заяви, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначав, що позов подано до суду 07 липня 2023 року і лише 13 листопада 2023 року суд першої інстанції постановив ухвалу про залишення позову без руху, а потім 22 грудня 2023 року безпідставно її повернув. Судом при вирішення питання про відкриття провадження одразу надано оцінку доказам, що є неприпустимим. Усе вказане судом можливо вирішити на інших стадіях цивільного процесу. Отже, висновок суду про повернення його заяви є помилковим.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування
За приписами ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції скасуванню, виходячи з наступного.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Вимоги до позовної заяви визначено статтею 175 ЦПК України.
Відповідно до частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові – для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
Згідно з частиною п`ятою статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). 
Суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху (абзац перший частини першої статті 185 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. 
Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві (частина третя статті 185 ЦПК України).
Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції вказав, що позивач не в повному обсязі виконав вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху, а саме: не надав копію судового наказу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 03 грудня 2019 року (справа №477/2824/19); не зазначив реєстраційний номер облікової картки платника податків позивача та повну адресу місця проживання (відсутня назва району області). 
З цими висновками суду не можна погодитися з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини третьої статті 175 ЦПК України, серед іншого, позовна заява повинна містити місце проживання чи перебування сторін (для фізичних осіб), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб – громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти.
Вказана норма права передбачає зазначення позивачем реєстраційного номеру облікової картки платника податків (для фізичних осіб) тільки за його наявності, а отже у разі його відсутності, вказаний номер може позивачем не зазначатися.
Також вказана стаття передбачає необхідність написання позивачем свого місця проживання. 
У позовній заяві ОСОБА_1 вказав, що він проживає у с.Білозерка Миколаївської області. Зі змісту заяви та доданих до неї документів вбачається, що вказане село розташоване на території Миколаївського (раніш – Вітовського, Жовтневого) району Миколаївської області. 
Копії судового наказу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 03 грудня 2019 року (справа №477/2824/19) позивач суду не подав. Однак це не може слугувати підставою для повернення йому позовної заяви.
На стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті.
До подібних висновків Верховний Суд дійшов у постановах: від 08 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19 (провадження № 61-2192св20); від 25 січня 2021 року у справі № 308/13063/19 (провадження № 61-7912св20).
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення у справі "Кутіч проти Хорватії", заява № 48778/99).
ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Де Жуфре де ла Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).
У рішенні в справі "Беллет проти Франції" від 04 грудня 1995 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року).
Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 з підстав невиконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, суд першої інстанції зазначеного не урахував, внаслідок чого припустився надмірного формалізму у трактуванні національного процесуального законодавства, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ є неправомірним обмеженням права на доступ до суду, як елементу права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.
Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для повернення позивачу позовної заяви, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, оскаржувана ухвала суду скасуванню, оскільки вона постановлена з порушенням норм процесуального права.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
 
Пунктом 4 частини 1 статті 379 ЦПК України передбачено однією із підстав для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
 
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Жовтневого районного суду Миколаївської області від 22 грудня 2023 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
 
Керуючись статтями 374, 379, 382 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана через його представника ОСОБА_2 , задовольнити.
 
Ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 22 грудня 2023 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді В. В. Коломієць

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 31 січня 2024 року.