УХВАЛА

18 січня 2024 року 
м. Київ 

справа № 200/19267/21
адміністративне провадження № К/990/44676/23  
Суддя Верховного Суду  у Касаційному адміністративному суді Мацедонська В. Е., 
перевіривши касаційну скаргу Донецької обласної прокуратури 
на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року 
та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2023 року у справі №200/19267/21 за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Донецької обласної прокуратури, в якому просив:
- визнати протиправним і скасувати висновок щодо результатів оцінювання якості роботи прокурора Донецької обласної прокуратури ОСОБА_1 за 2021 рік;
- визнати протиправним і скасувати рішення керівника Донецької обласної прокуратури, а саме наказ від 22 листопада 2021 року №2805-к «Про затвердження висновків щодо результатів оцінювання якості роботи прокурорів Донецької обласної прокуратури та окружних прокуратур області за 2021 рік» у частині затвердження висновку по ОСОБА_1 ;
- зобов`язати відповідача провести оцінку якості роботи прокурора Донецької обласної прокуратури ОСОБА_1 та затвердити висновок з урахуванням установлених судовим рішенням обставин.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2023 року, позов задоволено.
16 листопада 2023 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга Донецької обласної прокуратури на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2023 року у справі №200/19267/21.
Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2023 року касаційну Донецької обласної прокуратури повернуто скаржнику.
29 грудня 2023 року касаційна скарга Донецької обласної прокуратури повторно надійшла до Верховного Суду.
За наслідками перевірки касаційної скарги на предмет відповідності вимогам, передбаченим статтями 328-330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суддею-доповідачем встановлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
Згідно з частиною 1 статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У касаційній скарзі міститься посилання на пункт 3 частини 4 статті 328 КАС України, як на підставу касаційного оскарження.
Так у касаційній скарзі скаржник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме статті 17 Закону України «Про прокуратуру»; пункту 2.3 Тимчасового положення про систему оцінювання якості роботи прокурорів та преміювання прокурорів, затвердженого наказом Генерального прокурора від 30 жовтня 2020 року №503; пункту 2.3 та додатку до цього Положення; статті 2 КАС України.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права (пункт, частина, стаття) судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
Проаналізувавши норми права, на які посилається скаржник, вказуючи про відсутність висновку Верховного Суду, встановлено, що, зокрема, стаття 17 Закону України «Про прокуратуру» визначає підпорядкування прокурорів та виконання наказів і вказівок. При цьому, вказана стаття має 6 частин та значну кількість пунктів. Натомість, скаржником не конкретизовано, щодо якого саме пункту та частини вказаної статті необхідно надати висновок Верховним Судом.
При цьому, з аналізу оскаржуваних рішень вбачається, що ця норма права судами не застосовувалась, а тому відсутні підстави стверджувати про її неправильне застосування судами.
Крім того, скаржником не обгрунтовано, як, на його думку, вказані ним норми мали застосовуватись судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень.
Крім того, проаналізувавши зазначену скаржником норму (стаття 2 КАС України) встановлено, що ця норма також є загальною нормою, яка визначає завдання та основні засади адміністративного судочинства, та не потребує висновку Верховного Суду.
Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.
Проте касаційна скарга не містить вмотивованих доводів щодо того, який вплив висновку Верховного Суду у цій справі буде мати для вирішення спору по суті, які і не містить аргументів їх неправильного застосування та підстав для формування такого висновку (усунення колізії, визначення пріорітету між нормами, тлумачення норми, т.і.).
Зазначене дає підстави для висновку, що у касаційній скарзі формально зазначено про відсутність висновку Верховного Суду з питання застосування норм права, а доводи скарги наведені безвідносно до предмета спору та висновків судів.
Враховуючи викладене, Суд вважає недоведеним наявність підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Інші аргументи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів, з посиланням на неповне з`ясування обставин справи судами попередніх інстанцій. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а відповідач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.
З урахуванням змін до  КАС України, внесених  Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX    і які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини 5 статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку. 
За таких обставин касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.
Також скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження. Враховуючи, що касаційна скарга підлягає поверненню на підставі пункту 4 частини 5 статті 332 КАС України, клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження суд не вирішує.
Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Донецької обласної прокуратури на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2023 року у справі №200/19267/21 за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                                               В. Е. Мацедонська