КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М              У К Р А Ї Н И
 
07 березня 2024 року                                                                                     м. Київ
 
            Унікальний номер справи № 759/15210/23
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7139/2024
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого  -  Левенця Б.Б.,
суддів - Борисової О.В.,Ратнікової В.М.,
за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Сенько М.Ф., у справі за позовом  ОСОБА_2  до  ОСОБА_1  про розірвання шлюбу, -
 
в с т а н о в и в :
 
У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб з ОСОБА_1 , який зареєстрований Центральним міжрайонним управлінням реєстрації шлюбів, м. Київ, про що в книзі реєстрації актів укладення шлюбу 06 травня 1994 року зроблено відповідний запис № 714 (а.с. 1-3).
В обґрунтування позову зазначала, що 06 травня 1994 року сторони уклали шлюб. Від даного шлюбу мають спільну дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є повнолітньою. Посилалась на те, що сімейне життя з відповідачем не склалося у зв`язку з відсутністю взаємопорозуміння у відносинах як подружжя. Останній рік під подружжям почали постійно виникати конфлікти та сварки, що призвело до втрати у позивача почуття любові до відповідача. Вказувала, що з початку квітня 2023 року сторони фактично разом не проживають, шлюб носить виключно формальний характер. За таких обставин, позивач вважає подальше збереження шлюбу неможливим та буде суперечити її інтересам (а.с. 1-3).
16 жовтня 2023 року до суду надійшов відзив від ОСОБА_1 , в якому останній просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що доводи позивача не відповідають дійсності. Вказував, що кохає позивача, а їх сім`я є взірцем шлюбних відносин. Зазначав, що між подружжям не виникало свар та конфліктів та вони ведуть спільне господарство. Крім того, вказував, що від шлюбу сторони мають спільну доньку, яка проживає з ними та знає, які поважні відносини склались один до одного в їх родині (а.с. 23-24).
26 жовтня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив від ОСОБА_2 , в якій остання підтримувала позовні вимоги (а.с. 27-28).
27 листопада 2023 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив від ОСОБА_1 , в якому останній просив зупинити розгляд справи та надати строк для примирення шість місяців (а.с. 31-32).
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу - задоволено. Шлюб, зареєстрований Центральним міжрайонним управлінням реєстрації шлюбів, м. Київ (актовий запис №714 від 06 травня 1994 року) між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - розірвано (а.с. 36-37).
Не погодившись з рішенням районного суду, 08 січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду. Апеляційну скаргу мотивував тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та одностороннім. Вказував, що у запереченнях на відповідь на відзив просив суд надати строк для примирення з позивачем строком на шість місяців, проте, суд не знайшов підстав для надання сторонам строку для примирення. Вважає, що для збереження сім`ї сторонам необхідно надати строк для примирення  (а.с. 41-42).
07 лютого 2024 року до суду надійшов відзив від ОСОБА_2 , в якому позивачка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (а.с. 61-63).
 
Особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Поштове повідомлення позивачки ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_1 повернулись із відмітками працівників пошти про відсутність адресатів за зазначеними ними адресами, заяви про зміну адрес місця проживання (перебування) від вказаних осіб до суду не надходили. Поряд з цим, апелянт ОСОБА_1 був повідомлений 29 січня 2024 року про розгляд справи апеляційним судом 07 березня 2024 року на зазначену ним в апеляційній скарзі адресу електронної пошти (ІНФОРМАЦІЯ_2). Позивач ОСОБА_2 була сповіщена повідомленням її представника - адвоката Шевченко О.Ю. та на зазначену нею адресу електронної пошти, подала до суду заяву в якій просила оскаржуване рішення районного суду залишити без змін, а справу розглянути за її відсутності (а.с.51-59, 65-66).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні.
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні.
Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
У постанові Верховного Суду від 20 січня 2023 року у справі № 465/6147/18 суд виходив із того, що якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.
З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).
Згідно ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України суд визнав повідомлення належним, а неявку такою. що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 06 травня 1994 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 , виданим Центральним міжрайонним управлінням реєстрації шлюбів, м. Київ, актовий запис № 714 (а.с. 4).
У шлюбі у сторін народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського району м. Києва (а.с. 10). 
Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
Частинами 3 та 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
За змістом ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Статтею 110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Так, позивач в позовній заяві стверджувала, що не бажає в подальшому перебувати в шлюбі з відповідачем, посилаючись на те, що вона втратила почуття любові до відповідача та зазначає, що подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам.
Натомість відповідач заперечував проти задоволення позову, просив зберегти сім`ю та надати час для примирення протягом шести місяців.
Відповідно до ч. 1 ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, і це не випадково, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи. Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення (ч. 7 ст. 240 ЦПК України).
Системний аналіз норм СК України вказує на те, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Отже, надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.
Позивачка ОСОБА_2 подала до апеляційного суду письмову заяву в якій оскаржуване рішення районного суду про розірвання шлюбу просила залишити без змін, отже не бажала надання додаткового строку для примирення (а.с. 66). 
Апеляційний суд зважив, що позов про розірвання шлюбу був поданий у серпні 2023 року, а оскаржуване рішення ухвалено 19 грудня 2023 року, тобто, пройшло понад чотири місяці, а на час розгляду справи апеляційним судом 7 місяців з часу подання позовної заяви, та майже рік, як за твердженням позивачки сторони припинили шлюбні стосунки.  
При цьому, об`єктивних доказів можливості примирення між сторонами до суду не надано і судом таких не встановлено. Примушування будь-якої із сторін до збереження шлюбу суперечить вільному волевиявленню сторони, яка наполягає на розірванні шлюбу та є обмеженням прав особи, гарантованих Конституцією України та нормами СК України. З цих підстав, суд апеляційної інстанції відхилив прохання апелянта ОСОБА_1 про надання додаткового строку шість місяців на стадії апеляційного розгляду для примирення сторін. 
Встановивши, що збереження сімейних відносин між сторонами є неможливим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу, що відповідає вимогам статей 24, 56 СК України.
Суд першої інстанції, постановляючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами, повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, врахував відсутність спору щодо поділу майна чи проживання дітей, у зв`язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для його розірвання.
Враховуючи викладене, посилання апелянта на необґрунтованість і односторонність судового рішення з огляду на те, що судом не надано додаткового строку для примирення подружжя, колегія суддів відхиляє.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 08 березня 2024 року.
 
Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

                                                                                                          О.В. Борисова

В.М. Ратнікова