Справа №357/8948/23                                                                                                         Головуючий в суді І інстанції Кошель Б. І.
Провадження № 22-ц/824/2156/2024                                                                                 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
25 січня 2024 року                                                                                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Мельника Я.С.,
суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,
за участі секретаря Медведчук Д.Ю.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність посадової особи органу державної виконавчої служби, заінтересована особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Полярний»,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною скаргою, якій просив визнати протиправною бездіяльність державного виконавця та скасування арешту із всього нерухомого майна, яке було накладено згідно: постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 33996573, виданої 08.11.2013; постанови про арешт майна боржника серія та номер ВИ НОМЕР_5, виданої 27.02.2017. 
В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень ДВС МЮУ перебувало виконавче провадження № НОМЕР_2 та НОМЕР_3, про примусове виконання виконавчого листа № 2-1079/11 виданого 31 липня 2012 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області на виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.01.2012 року у справі №2-1079/11, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість в розмірі 18 217 127,45 грн.
08 листопада 2013 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС України Гречухом Олегом Ярославовичем було прийнято постанову про арешт майна боржника згідно ВП НОМЕР_3.
27 лютого 2017 року, державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС України Онопрієнко Інною Віталіївною було прийнято постанову про арешт майна згідно ВП НОМЕР_4.
Державними виконавцями - Гречух О.Я. та Онопрієнко І.В. було прийнято постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
У 2019 році ВП НОМЕР_6 було завершено, але арешти з майна боржника знято не було.
Вказує, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київські області від 06 вересня 2022 року визнано виконавчий лист по справі №2-1079/11, що виданий 31.07.2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного Акціонерного товариств «Райффайзен Банк Аваль» таким, що не підлягає виконанню.
Вказував, що ВП НОМЕР_6 та ВП НОМЕР_3 є завершеними, кредитор не має претензій до боржника, адже після повернення виконавчого листа стягувачу - погасив заборгованість, рішенням суду виконавчий лист, на підставі якого було відкрито виконавчі провадження - визнаний таким, що не підлягає виконанню.
12 липня 2023 року на адресу Відділу примусового виконання рішень Державні виконавчої служби МЮУ (ВПВР) заявник направив клопотання про зняття арешту з його майна внаслідок того, що виконавчий лист, на підставі якого були відкриті виконавчі провадження НОМЕР_6 та НОМЕР_3 було визнано таким, що не підлягає до виконання.
Згідно інформації з «Укрпошти», представник Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби МЮУ (ВПВР) лист було отримано 14.07.2023 року, проте, станом на 19 липня 2023 року арешти з майна заявника не знято.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2023 року скаргу було задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не зняття арешту з нерухомого майна, що належить на праві власності ОСОБА_1 , накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 33996573, виданої 08.11.2013 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Гречух Олегом Ярославовичем, номер запису про обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 3366773 (спеціальний розділ); постанови про арешт майна боржника серія та номер ВП НОМЕР_5, виданої 27.02.2017 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МЮУ Онопрієнко Інною Віталіївною, номер запису про обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19325934 (спеціальний розділ).
Скасовано арешти із всього нерухомого майна ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), яке було накладено згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 33996573, виданої 08.11.2013 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Гречух Олегом Ярославовичем, номер запису про обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 3366773 (спеціальний розділ); та згідно постанови про арешт майна боржника серія та номер ВП НОМЕР_5, виданої 27.02.2017 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МЮУ Онопрієнко Інною Віталіївною, номер запису про обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19325934 (спеціальний розділ).
Не погоджуючись із вказаним рішення, начальник Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні скарги, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.
Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що суд першої інстанції не врахував, що у державного виконавця були відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника.
Від ОСОБА_1 надійшли до суду письмові пояснення, в яких він вказує на законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Від ТОВ «Торговий дім «Полярний» надійшли до суду письмові пояснення, в яких він зазначає, що претензій з боку стягувача до боржника відсутні, а тому арешт є таким, що порушує права боржника.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України,  підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки державний виконавець при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження не зняв арешт з майна боржника, накладений постановою від 08.11.2013 року та постановою від 27.02.2017 року, заборгованість скаржника перед стягувачем відсутня, виконавчі провадження НОМЕР_6 та ВП НОМЕР_3 є завершеними, існування арешту майна порушує право власності ОСОБА_1 на належне йому майно 
Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.01.2012 року у справі №2-1079/11, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість в розмірі 18 217 127,45 грн.
На виконанні у Відділі примусового виконання рішень ДВС МЮУ перебувало виконавче провадження № НОМЕР_2 та НОМЕР_3, про примусове виконання виконавчого листа № 2-1079/11 виданого 31 липня 2012 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області.
08 листопада 2013 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС України Гречухом Олегом Ярославовичем було прийнято постанову про арешт майна боржника згідно ВП НОМЕР_3 (а.с.14)
27 лютого 2017 року, державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС України Онопрієнко Інною Віталіївною було прийнято постанову про арешт майна згідно ВП НОМЕР_4.(а.с.14)
У 2019 році державними виконавцями - Гречух О.Я. та Онопріснко І.В. було прийнято постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2021 року у справі №2-1079/11 (провадження 6/357/225/21) було здійснено процесуальне правонаступництво шляхом заміни стягувана Публічного акціонерного товариств «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника Товариство з обмеженої відповідальністю «Торговий дім «Полярний» у справі №2-1079/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. (а.с.7-8)
06 вересня 2022 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київські області визнано виконавчий лист по справі №2-1079/11, що виданий 31.07.2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного Акціонерного товариств «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості в розмірі 18217127,45 грн. - таким, що не підлягає виконанню (а.с.9-11)
Згідно відомостей Автоматизованої системи виконавчих проваджень ВП НОМЕР_4 є завершеним (а.с.12)
Згідно повідомлення від 20.01.2022 року № 18 кредитор не має претензій до боржника (а.с.15)
12 липня 2023 року на адресу Відділу примусового виконання рішень Державні виконавчої служби МЮУ (ВПВР) заявник направив заяву про зняття арешту з його майна внаслідок того, що виконавчий лист, на підставі якого були відкриті виконавчі провадження НОМЕР_6 та НОМЕР_3 було визнано таким, що не підлягає до виконання(а.с. 16-17)
Згідно інформації з «Укрпошти», представник Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби МЮУ (ВПВР) лист було отримано 14.07.2023 року (а.с.18)
Згідно інформаційної довідки від 18.07.2023 року № 339555598 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна арешт з майна ОСОБА_1 не знято (а.с. 4-6)
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» від  02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
У відповідності до частини першої статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону                             № 1404-VIII).
Пунктами 6, 7 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII (в редакції, чинній на час накладення арешту) встановлено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Разом із тим повернення виконавчого документа стягувачу    на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII не є підставою для зняття арешту з майна, оскільки відповідно до частини третьої статті 37 зазначеного Закону арешт з майна знімається у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону.
Такий механізм запроваджено законодавцем з метою захисту прав стягувачів, оскільки відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону № 1404-VIII повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Аналогічні приписи містяться у частині першій статті 74  Закону № 1404-VIII.
Частинами другою та третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Статтею 49 Закону № 606-XIV передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії (або ліквідатору) у разі ліквідації боржника - юридичної особи; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.
Згідно з частиною другою статті 50 Закону № 606-XIV у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Відповідно до пункту 3.17 Інструкція № 512/5 у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо).
Отже, з огляду на наведені норми Закону № 606-XIV, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим.
Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 22 грудня 2021 року у справі № 634/292/21, від 12 серпня 2020 року у справі № 569/17603/18, від 26 квітня 2022 року у справі № 242/4601/20, від 04 листопада 2022 року у справі № 686/6010/14-ц.
Так, з матеріалів справи вбачається, що у виконавчих провадженнях НОМЕР_6 та ВП НОМЕР_3 у 2019 році державними виконавцями - Гречух О.Я. та Онопрієнко І.В. було прийнято постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Верховний Суд у постанові від 29 березня 2023 року по справі № 202/1182/22 (провадження № 61-8190св22) вказав, що враховуючи положення пункту 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV, повернення виконавчого документа стягувачу у разі відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби (приватного виконавця) за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків, також не позбавляє стягувача звернутися до суду з заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Таким чином, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевий суд не врахував, що постановами державного виконавця виконавчі листи повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у боржника відсутнє майно на яке можливо звернути стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, що не є безумовною підставою для зняття арешту з майна боржника в силу вимог частини третьої статті 37 Закону, а тому відсутні підстави для задоволення скарги.
Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 грудня 2021 року в справі №  634/292/21.
Висновок суду першої інстанції про те, що ВП НОМЕР_6 та ВП НОМЕР_3 є завершеними не відповідає встановленим обставинам справи, оскільки згідно відомостей Автоматизованої системи виконавчих проваджень є завершеним інше ВП НОМЕР_4, натомість даних про завершення ВП НОМЕР_6 та ВП НОМЕР_3 матеріали справи не містять.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вказаного не врахував, що призвело необґрунтованого судового рішення, а при розгляді справи місцевим судом були допущено такі порушення норм матеріального та процесуального права, які, відповідно до ст. 376 ЦПК України, є підставою для його скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні скарги.
 
Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнити.
 
Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2023 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 - відмовити.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                     Судді: