Справа № 452/3745/19                                 Головуючий у 1 інстанції: Казан І.С. 
Провадження № 22-ц/811/3639/23                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 березня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
секретаря: Псярук О.В.
з участю: прокурора – Бучка Р.В.,
представника позивача Самбірської квартирно-експлуатаційної частини району – ОСОБА_1 ,
представника відповідача Самбірської міської ради Львівської області- Яніва М.І.,
представника відповідачки ОСОБА_2 – ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Самбірської квартирно-експлуатаційної частини району на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27 січня 2022 року у справі за позовом заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах є Міністерство оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова та Самбірської квартирно-експлуатаційної частини району до Самбірської міської ради Львівської області, фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та витребування майна з чужого незаконного володіння; зустрічним позовом ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_4 до заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави, - Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, Самбірської квартирно-експлуатаційної частини району, третя особа Самбірська міська рада Львівської області, - про визнання добросовісним набувачем, - 

ВСТАНОВИВ:
В листопаді 2019 року заступник військового прокурора Івано-Франківського гарнізону звернувся в суд з позовом до Самбірської міської ради Львівської області, фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , в якому просив визнати недійсним п. 2 рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області № 186 «Про впорядкування вуличних номерів» від 21.03.2006 року в частині оформлення права власності та проведення реєстрації споруди ангару площею 367,4 кв.м. у АДРЕСА_1 та витребувати зазначене майно з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Позов обґрунтовував тим, що у 2005 році Міністерством оборони здійснювався продаж нерухомого майна військового містечка будівель №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 у АДРЕСА_2 . Після проведення тендеру з продажу зазначеного майна визначено переможця та конкретний перелік нерухомого майна, яке підлягало відчуженню. Рішенням виконавчого комітету Самбірської міської ради від 21.03.2006 року надано дозвіл на оформлення права власності та проведення реєстрації на зазначені нежитлові будівлі. При цьому, рішенням від 21.03.2006 року було надано дозвіл на переоформлення приміщення ангару № НОМЕР_8 , який не входив у перелік майна, яке підлягало реалізації через аукціон, як і не було дозволу Міністерства оборони на його відчуження. На підставі цього рішення було зареєстроване право власності у Державному реєстрі речових прав на будівлю ангару площею 367,4 кв.м. за ОСОБА_6 , який 04.05.2018 року відчужив майно за договором купівлі-продажу ОСОБА_7 . З 01.06.2018 року власниками спірної будівлі є відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , кожному з яких належить по 1/2 частині ангару. Таким чином, споруда ангару була неправомірно вилучена із володіння Міністерства оборони України, а тому позивачі просили визнати рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради від 21.03.2006 року незаконним та витребувати зазначене майно із незаконного володіння відповідачів.
Відповідачі за первісним позовом ОСОБА_4 і ОСОБА_5 звернулися до суду з зустрічним позовом про визнання їх добросовісними набувачами нерухомого майна, посилаючись на те, що вони є власниками нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 01.06.2018 року, укладеного з ОСОБА_7 , який купив у свою чергу зазначене нерухоме майно згідно договорів купівлі-продажу від 04.05.2018 року та від 09.05.2018 року у ОСОБА_6 , право власності на яке останній набув на підставі рішення Самбірської міської ради від 21.03.2006 року, яке оспорюється позивачем. Враховуючи, що вони отримали спірне майно у встановленому законом порядку, а договір купівлі-продажу не є предметом спору за первісним позовом, просили визнати їх добросовісними набувачами та відмовити у задоволенні первісного позову.
       Оскаржуваним рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27 січня 2022 року у задоволенні позову заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова та Самбірської квартирно-експлуатаційної частини району до Самбірської міської ради Львівської області, фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , - про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та витребування майна з чужого незаконного володіння та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_4 про визнання добросовісними набувачами - відмовлено.
       Рішення суду оскаржила Самбірська квартирно-експлуатаційна частина району.
       Вважає оскаржуване рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
       Апелянт зазначив, що відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції не врахував, що споруда ангару площею 367,4 кв.м. по АДРЕСА_3 була неправомірно вилучена із володіння (користування) Міністерства оборони України, чим порушено інтереси держави. Суд не врахував, що Міністерство оборони України надало дозвіл на реалізацію військового майна військового містечка № НОМЕР_9 , у перелік якого не входила спірна будівля №37. Враховуючи, що Самбірська міська рада не мала права розпоряджатися спірним майном, а спірна будівля вибула із володіння Міністерства оборони України на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_4 без згоди власника, така повинна бути витребувана в останніх.
Просить рішення суду скасувати.
Постановою Львівського апеляційного суду від 28.03.2023 року апеляційну скаргу Самбірської квартирно-експлуатаційної частини району залишено без задоволення.
Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27 січня 2022 року залишено без змін.
Постановою Верховного суду від 14 грудня 2023 року касаційну скаргу Самбірської квартирно-експлуатаційної частини (району) задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 28 березня 2023 року в частині вирішення позову заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В судове засідання апеляційного суду, з`явились: прокурор – Бучко Р.В., представник позивача Самбірської квартирно-експлуатаційної частини району – ОСОБА_1 , представника відповідача Самбірської міської ради Львівської області- Янів М.І., представника відповідачки  ОСОБА_2  – ОСОБА_3 , інші учасники справи не з`явилися, будучи повідомленими належним чином у відповідності до ст. 128 ЦПК України.
Отже, з урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Сторони мали реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі, у тому числі через можливість брати участь в судовому засідання в режимі відеоконференції або через представника.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від  29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції перевіряє законність судового рішення лише в межах позовних вимог заявлених в суді першої інстанції.
З огляду на зазначене, судом апеляційної інстанції переглядається оскаржуване судове рішення лише в частині вирішення позову заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора – ОСОБА_8 та представника позивача Самбірської квартирно-експлуатаційної частини району – ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, представника відповідача Самбірської міської ради Львівської області- Яніва М.І. та представника відповідачки ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на її заперечення,дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в ній доказами, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з огляду на наступне.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що прокурором не доведено належними та допустимими доказами наявність тих обставин, які б свідчили про незаконність прийняття спірного рішення виконавчим комітетом Самбірської міської ради, оскільки документів на підставі яких таке було прийнято в ході тимчасового доступу не виявлено, а із Договору комісії вбачається, що Міністерство оборони України надало дозвіл, шляхом підписання договору від його імені вчиняти та виконувати правочини із реалізації військового майна в тому числі спірної будівлі №37, а відтак відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння як похідній у спірних правовідносинах.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради народних депутатів № 481 від 22 жовтня 1981 року затверджено інвентаризаційні плани територій та закріплено за Самбірською квартирно-експлуатаційною частиною (району) земельну ділянку військового містечка № НОМЕР_9 по АДРЕСА_2 .
08 липня 2005 року між Міністерством оборони України і ДП Спеціалізована зовнішньоторговельна фірма «Прогрес» укладено договір комісії на реалізацію військового майна № Д-121-05/2005/П-6, за умовами якого Міністерство доручило вчинити та виконати правочини щодо реалізації на внутрішньому ринку нерухомого військового майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , а саме військового містечка № НОМЕР_9 , зокрема будівель № НОМЕР_10 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_2 , НОМЕР_11 , НОМЕР_12 , а також будівлі № 37 (спірна будівля ангару).
17 листопада 2005 року виконавчим комітетом Самбірської міської ради Львівської області прийнято рішення № 680 «Про оформлення права власності на нерухоме майно», згідно якого за Міністерством оборони України оформлено право власності на об`єкти нерухомого майна по АДРЕСА_2 , зокрема і приміщення ангару, загальною площею 367,4 кв. м, зобов`язано Самбірське міжміське бюро технічної інвентаризації видати Міністерству оборони України свідоцтво про право власності на об`єкти нерухомого майна по АДРЕСА_2 , зокрема і приміщення ангару, загальною площею
367,4 кв. м, з правом оперативного управління.
Тендерною комісією Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» ДП Спеціалізована зовнішньоторговельна фірма «Прогрес» складено протокол № 7/4 від 28 листопада 2005 року про реалізацію майна військового містечка № НОМЕР_9 в АДРЕСА_2 шляхом проведення аукціону.
Рішенням Самбірської міської ради Львівської області № 26
від 14 березня 2006 року «Про вилучення земельної ділянки з території військової частини по АДРЕСА_2 та дозволу на складання проекту відведення» вирішено особам, які викупили об`єкти цілісного майнового комплексу військової частини по АДРЕСА_2 , у тому числі ОСОБА_6 , перерахувати частки викуплених об`єктів від майна цілісного комплексу, вилучити земельну ділянку, площею 4,0418 га, з території військової частини, закріпити її за власниками об`єктів цілісного майнового комплексу згідно часток у майні та надати дозвіл власникам на складання проектів відведення земельних ділянок.
Рішенням виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області № 186 від 21 березня 2006 року «Про впорядкування вуличних номерів» передбачено змінити вуличну нумерацію будівлям, спорудам, приміщенням на окремі вуличні номери колишнього військового містечка № НОМЕР_9 , зокрема приміщенню, загальною площею 367,4 кв. м,
( АДРЕСА_1 ) власником якого є ОСОБА_6 – оформити право власності та провести реєстрацію на споруду ангару за цією адресою.
04 та 09 травня 2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договори купівлі-продажу по 1/2 частині нежитлового приміщення (ангару) по АДРЕСА_1 .(т.1 а.с.86-89)
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 29 жовтня 2019 року, нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , на праві спільної часткової власності по 1/2 частині належить ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Копистянським Ю.Р. 01 червня 2018 року за реєстровим № 644.(т.1 а.с.93-94)
20 червня 2018 року начальник квартирно – експлуатаційного відділу м. Львова звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою щодо виявлення відомостей про реєстрацію права власності третіх осіб на приміщення ангару за адресою: АДРЕСА_1 , площею 367,4 кв. м, що належить Міністерству оборони України.
Згідно листа територіального управління ДБР, розташованого у м. Львові, № 03/3-12956 вих-19 від 13 вересня 2019 року за результатами проведення тимчасового доступу до документів встановлено, що ряд документів, які стали підставою для прийняття, та виготовлялися в ході підготовки проекту оспорюваного рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради від 21 березня 2006 року, в Самбірській міській раді відсутні.
Прокурор звертаючись до суду просив: визнати недійсним п. 2 рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області № 186 «Про впорядкування вуличних номерів» від 21.03.2006 року в частині оформлення права власності та проведення реєстрації споруди ангару площею 367,4 кв.м. у АДРЕСА_1  та витребувати зазначене майно з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування, оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.
Отже, наведені судом першої інстанції мотиви відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання рішення органу місцевого самоврядування недійсними є помилковими, так як ці позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту своїх прав.
Що стосується позовної вимоги прокурора про витребування спірного приміщення ангару (будівля № 37) з чужого незаконного володіння ОСОБА_4  та ОСОБА_5 , то надаючи оцінку зазначеним обставинам та висновкам рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин
речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-2407цс15).
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19)).
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17)). Аналогічні висновки зроблені також у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) .
Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).
Судом встановлено, що 08 липня 2005 року між Міністерством оборони України та ДП Спеціалізована зовнішньоторговельна фірма «Прогрес» укладено договір комісії на реалізацію військового майна № Д-121-05/2005/П-6, за умовами якого Міністерство доручило вчинити та виконати правочини щодо реалізації на внутрішньому ринку нерухомого військового майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , а саме військового містечка № НОМЕР_9 , зокрема будівель № НОМЕР_10 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_2 , НОМЕР_11 , НОМЕР_12 та спірної будівлі № НОМЕР_8 .
Разом із тим в матеріалах справи наявний лист № 28/704 від 01 лютого 2019 року ДП Спеціалізована зовнішньоторговельна фірма «Прогрес», з якого вбачається, що у період з 22 жовтня 2004 року по 14 березня 2006 року державне підприємство не відчужувало спірну нежитлову будівлю № 37.
Відхиляючи вказаний лист, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до договору комісії на реалізацію військового майна № Д-121-05/2005/П-6
від 08 липня 2005 року Міністерство оборони України ініціювало продаж військового містечка № НОМЕР_9 в цілому та розпочало здійснення реалізації всього майна.
Водночас, за умовами вказаного правочину Міністерство оборони України доручило ДП Спеціалізована зовнішньоторговельна фірма «Прогрес» вчинити та виконати правочини щодо реалізації на внутрішньому ринку нерухомого військового майна будівель № 17, 32, 33, 34, 35, 27, 20, 29, 30, 37, загальною площею 9 849 кв. м.
У протоколі № 7/4 тендерної комісії дочірнього підприємства
ДП «Укрспецекспорт» ДП Спеціалізована зовнішньоторговельна фірма «Прогрес» від 28 листопада 2005 року погоджено порядок денний, щодо визначення переможця тендеру з продажу нерухомого військового майна.
Вказаний протокол містить виклад характеристики об`єктів, які реалізуються, зокрема у військовому містечку № НОМЕР_9 в АДРЕСА_2 , однак приміщення № 37 у вказаному переліку відсутнє, а загальна площа об`єктів, які відчужуються становить 9 220 кв. м, а не 9 849 кв. м, як зазначено у договорі комісії на реалізацію військового майна № Д-121-05/2005/П-6 від 08 липня 2005 року.
Крім того, згідно вказаного протоколу комісією відкрито конверти з тендерними пропозиціями учасників тендеру, серед яких відсутній ОСОБА_6 ..
В подальшому рішенням Самбірської міської ради Львівської області
№ 26 від 14 березня 2006 року вирішено всім власникам як особам, які викупили об`єкти цілісного майнового комплексу військової частини АДРЕСА_4 , в тому числі ОСОБА_6 , перерахувати частки викуплених об`єктів від майна цілісного комплексу, вилучити земельну ділянку, площею 4,0418 га, з території військової частини, закріпити її за власниками об`єктів цілісного майнового комплексу згідно часток у майні та надати дозвіл власникам на складання проектів відведення земельних ділянок.
Рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області № 186 від 21 березня 2006 року змінено вуличну нумерацію відчужених будівель на окремі вуличні номери та пунктом 2 цього рішення вирішено оформити право власності та провести реєстрацію на споруду ангару по АДРЕСА_1 , загальною площею 367,4 кв. м, власником якого є ОСОБА_6 .
Зі змісту рішення Самбірської міської ради Львівської області № 26
від 14 березня 2006 року вбачається, що ОСОБА_6 набув право власності на спірну будівлю на підставі договору купівлі-продажу, однак відомості про дату укладення цього правочину, його сторони та державну реєстрацію відсутні.
Договір купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_6 набув право власності на спірну будівлю, в матеріалах справи відсутній.
Представник відповідача Самбірської міської ради, даючи пояснення в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції зазначив, що документи, які стали підставою для прийняття, та виготовлялися в ході підготовки проекту оспорюваного рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради від 21.03.2006 року, в Самбірській міській раді відсутні, що також підтверджується і листом територіального управління ДБР, розташованого у м. Львові, №03/3-12956вих-19 від 13.09.2019 року за результатами проведення тимчасового доступу до документів.
Згідно з вимогами статті 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Саме суди першої та апеляційної інстанцій як суди факту здійснюють дослідження та оцінку доказів.
Оцінка доказів завершує весь процес доказування. Результати оцінки доказів знаходять відображення в мотивувальній частині судового рішення, в якому суд зобов`язаний вказати, які факти судом встановлені, на основі яких доказів, які докази були відкинуті судом і з яких мотивів. Оцінка зібраних доказів здійснюється з точки зору їх достовірності, повноти, несуперечності, достатності на основі внутрішніх переконань.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Таким чином, вирішуючи спір за позовом прокурора, судом встановлено, що спірна будівля вибула із власності Міністерства оборони України поза його волею.
Разом з тим, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , як добросовісні набувачі, набуваючи 01 червня 2018 року у володіння спірне нерухоме майно та укладаючи письмовий договір про придбання такого майна, який був посвідчений нотаріально з дотриманням нотаріусом вимог щодо перевірки відсутності обтяжень на таке майно, вочевидь не могли знати про те, що це майно вибуло з власності позивача поза його волею і щодо такого майна існує спір.
Крім того, втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини
(далі – ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою
(рішення ЄСПЛ у справі «East/WestAllianceLimited проти України» від 23 січня 2014 року пункти 166 – 168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
– втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування – передбачуваними;
– якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів;
– втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки –встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, пункти 40 – 43).
Найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.
У постановах від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц та
від 18 березня 2020 року в справі № 199/7375/16-ц Верховний Суд, посилаючись на те, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, дійшов висновку про те, що задоволення віндикаційного позову і витребування спірної нерухомості у добросовісного набувача на користь міської ради призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Верховний Суд також вказує, що для застосування положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції щодо порушення справедливого балансу та пропорційності втручання в мирне володіння майном, суду передусім необхідно встановити законність такого втручання, у тому числі, дотримання позивачем правових норм ЦК України щодо позовної давності.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). 
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (стаття 261 ЦК України).
Судом встановлено, що перебіг позовної давності у вказаній справі почався з 21 березня 2006 року, тобто з дати прийняття Рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області № 186 від 21 березня 2006 року, яким змінено вуличну нумерацію відчужених будівель на окремі вуличні номери та пунктом 2 цього рішення вирішено оформити право власності та провести реєстрацію на споруду ангару по АДРЕСА_1 , загальною площею 367,4 кв. м, власником якого є ОСОБА_6 , та мав сплинути 21 березня 2009 року, а позов у цій справі прокурор подав тільки 21 листопада 2019 року.
Згідно із частиною другою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається уразі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
Відповідно до частини п`ятої статті 56 ЦПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Норми закону про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.
За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. 
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. 
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність.
У разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, та в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган.
Тобто, ні Міністерство оборони України, ні Квартирно-експлуатаційний відділу м. Львова та Самбірська квартирно-експлуатаційна частина району, ні прокурор не були позбавлені можливості пред`явити позовні вимоги у межах строку позовної давності та не навели поважних причин неможливості пред`явлення такого позову.
Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. 
Подібні висновки викладено і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, враховуючи, що обґрунтований по суті позов прокурора про витребування майна було подано з пропуском без поважних причин строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого було заявлено відповідачами, то у задоволенні цього позову слід було відмовити саме з цієї підстави. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до ч.1п.1,3,4ст.376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:п.1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; п.3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; п.4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:
       Апеляційну скаргу Самбірської квартирно-експлуатаційної частини району – задовольнити частково.
       Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27 січня 2022 рокув частині відмови в задоволенні позову заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова та Самбірської квартирно-експлуатаційної частини району – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова та Самбірської квартирно-експлуатаційної частини району про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та витребування майна з чужого незаконного володіння- відмовити.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено 27 березня 2024 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.        

                                                                         Шеремета Н.О.