Справа № 466/5798/21                                Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н.Л. 
Провадження № 22-ц/811/3470/23                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Цьони С.Ю. 
з участю: ОСОБА_1 , його представника – ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 – ОСОБА_6 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2023 року,- 
ВСТАНОВИВ:

у червні 2021 року  ОСОБА_7 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованостіза розписками.
В обгрунтування позовних вимог покликаються на те, що вони є спадкоємцями ОСОБА_8 , у якого 15 вересня 2006 року позичив ОСОБА_1 позичив 10 000 доларів, які зобов`язався повернути протягом двадцяти днів зі сплатою відсотків в розмірі 1%, % в місяць, що становить 18 %: річних. В подальшому 15 грудня 2010 року ОСОБА_1 додатково позичив у ОСОБА_8 ще 3000 доларів США. 
Стверджують, що 29 квітня 2017 року відповідач сплатив  ОСОБА_7 частину боргу в розмірі1500 доларів США, однак решта боргу в сумі 11500 доларів США ним не повернута. 
Зазначають, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та підлягають виконанню у встановлений договором строк. 
Вказують, що належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, відтак отримавши позику в іноземній валюті, позичальник зобов`язаний повернути таку ж суму коштів у валюті, яка отримана у позику. 
З наведених підстав просять:
-стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 заборгованість у розмірі 2 833,33 доларів США;
-стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 4 333,33 доларів США;
-стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 заборгованість у розмірі 4 333,33 доларів США.
Заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2023 року позов  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за борговою розпискою – задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 в користь  ОСОБА_3 2833,33 доларів США.
Стягнуто з  ОСОБА_1 в користь  ОСОБА_4 4333,33 доларів США, а також 1181,86 грн. судового збору.
Стягнуто з  ОСОБА_1 в користь  ОСОБА_5 4333,33 доларів США.
Стягнуто з  ОСОБА_1 в користь держави 10168,14 грн. судового збору.
Заочне рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1  – ОСОБА_2 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що заочне рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що розписка, датована 15 грудня 2010 року, не є розпискою, тобто договором позики, в розумінні ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, оскільки не містить дату, час та обов`язок повернення суми, яка в ній вказана, а є лише підтвердженням отримання позики у 2006 році. Зазначає, що усі кошти, які були отримані від ОСОБА_8 повернуті йому за його життя впродовж року після написання листа від 15 грудня 2010 року на підтвердження отримання позики, про що свідчить також те, що ОСОБА_8 за життя не пред`являв будь-яких майнових вимог щодо повернення боргу. Вважає, що рішення суду ухвалене без належного дослідження доказів, які мають значення для вирішення спору, оскільки оригінали розписок судом не оглядалися, що викликає сумнів у відповідності наданих позивачами копій розписок оригіналам, а відтак такі докази безпідставно взяті до уваги судом. Покликається на те, що у позивачів, як спадкоємців позикодавця, не виникло права щодо стягнення боргу, зважаючи на те, що за життя ОСОБА_8 не заявляв таких вимог, а в порядку спадкування переходять лише ті права та обов`язки спадкодавця, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом не враховано те, що позивачі звернулися з позовом через 10 років після закінчення трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, однак він не міг заявити про застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки не був належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. З наведених підстав просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 – ОСОБА_6 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за розписками не виконав ні перед кредитором, ні перед його спадкоємцями, не повернув отримані ним в позику кошти, а тому з відповідача слід стягнути на користь позивача  ОСОБА_3 2833,33 доларів США заборгованості, на користь ОСОБА_4 - 4333,33 доларів США заборгованості, на користь ОСОБА_5 - 4333,33 доларів США заборгованості.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України).
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (частина друга стаття 1047 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції врахував те, що відповідач будь-яких заперечень щодо написання вказаних розписок суду не надав, ствердив про те, що кошти у розмірі 13000.00 дол. США у ОСОБА_8 він дійсно позичав, однак зазначену суму коштів йому повернув за життя, разом з тим доказів на підтвердження повернення ОСОБА_8 позичених коштів суду не дав, оскільки не вимагав у нього підтвердження повернення цих коштів.
Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_8 і ОСОБА_1 15 вересня 2006 року та 15 грудня 2010 року було укладено договори позики на загальну суму 13000 доларів США зі сплатою 18% річних (1,5% в місяць), та які відповідач зобов`язувався повернути протягом двадцяти днів за вимогою, що підтверджується копіями розписок ОСОБА_1 від 15 вересня 2006 року та 15 грудня 2010 року.
Згідно розписки від 15.09.2006 року «Я, ОСОБА_1 , беру в борг у ОСОБА_8 10000.00 (десять тисяч) доларів США. Зобов`язуюсь виплачувати щомісяця відсотки у розмірі 1,5 % в місяць (18 % річних) та повернути всю суму за вимогою на протязі двадцяти днів».
Згідно розписки від 15.12.2010 року « Я, ОСОБА_1 , беру в борг у ОСОБА_8 13000.00 (тринадцять тисяч) доларів США. Зобов`язуюсь виплачувати відсотки у розмірі 18 % річних (1,5 % в місяць)»,.
Оригінали згаданих розписок були оглянуті відповідачем ОСОБА_1 та його представником ОСОБА_2 , а також судом апеляційної інстанції під час судового засідання в суді апеляційної інстанції, жодних зауважень з приводу написання розписок відповідач не заявляв. 
Крім цього, в суді апеляційної інстанції відповідач ствердив про те, що кошти він дійсно позичав, однак позичені кошти повернув ОСОБА_8 , а після його смерті дружині ОСОБА_8 - ОСОБА_7 , заперечив наявність у нього заборгованості за розписками. 
Відповідач в суді апеляційної інстанції також пояснив, що окрім розписок про повернення коштів ОСОБА_7 від 29.04.2017 року на суму 1500.00 дол. США, від 13.04.2018 року на суму 1600.00 дол. США, від 26.04.2019 року на суму 1400.00 дол. США, інших розписок, чи інших належних та допустимих доказів на підтвердження повернення решти суми позичених коштів, у нього немає і надати такі суду він не може, а п позивачі таких суду не надали.
Копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 2 квітня 2016 року підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер.
У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Спадкоємцями до майна померлого ОСОБА_8 за законом в рівних частках є його дружина,  ОСОБА_7 , та доньки - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 25 червня 2018 року.
З врахуванням положень статті 1218 ЦК України до згаданих вище спадкоємців перейшло право вимоги за борговими розписками  ОСОБА_1 від 15 вересня 2006 року та від 15 грудня 2010 року.
ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулись 21 травня 2021 року до ОСОБА_1 з вимогою-претензією про повернення боргу від 19 травня 2021 року.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції взяв до уваги копію розписки від 29 квітня 2017 року, з якої вбачається, що 29 квітня 2017 року відповідач ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_7 1500.00 доларів США в рахунок погашення 13000.00 доларів США за борговими розписками.
Копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 22 жовтня 2021 року підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач ОСОБА_7 померла, спадкоємцем майна після її смерті відповідно до статей 1235,1236,1269 ЦК України є ОСОБА_3 та спадкоємцем до обов`язкової частки у спадщині відповідно до статей 1241, 1268 ЦК України, є ОСОБА_5 , однак із заявою про прийняття спадщини звернулася лише ОСОБА_3 .
Ухвалою суду від 18 квітня 2023 року до участі у справі, як позивач, залучена ОСОБА_3 , як правонаступник померлої  ОСОБА_7 , яка є її спадкоємцем за заповітом, відтак ОСОБА_3 набула право вимоги до ОСОБА_1 в розмірі тієї частки, право вимоги на яку належало ОСОБА_7 .
В суді апеляційної інстанції відповідач надав суду оригінали розписок від 13 квітня 2018 року та від 26 квітня 2019 року, з яких вбачається, що ОСОБА_7 отримала від ОСОБА_1 відповідно 1600 дол. США та 1400.00 дол. США.
Представник ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 – ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції не заперечував написання цих розписок ОСОБА_7 , фактично визнав, що ОСОБА_1 повернув ОСОБА_7 всього 4500.00 дол. США, а тому колегія суддів приходить до висновку, що неповернутими ОСОБА_1 коштів за борговими розписками залишились 8500.00 дол. США 
З огляду на те, що спадкоємцем майна за заповітом після смерті ОСОБА_7 є ОСОБА_3 , враховуючи те, що ОСОБА_1 повернув ОСОБА_7 за її життя 4500.00 дол. США, то позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають до задоволення, оскільки належні їй, як спадкоємцю ОСОБА_7 кошти, спадкодавцю ОСОБА_7 були повернуті за її життя.
З врахуванням того, що ОСОБА_1 не повернув позичені ним за розписками від 15 вересня 2006 року та від 15 грудня 2010 року кошти в розмірі 8500.00 дол. США, то такі підлягають стягненню в рівних частках на користь двох інших спадкоємців після смерті ОСОБА_8 , якими є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , тобто, в розмірі по 4250.00 дол. США.
А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, та вважає, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 та на користь ОСОБА_5 слід стягнути по 4250.00 дол. США заборгованості за розписками від 15 вересня 2006 року та від 15 грудня 2010 року, а взадоволенні позовних вимог ОСОБА_3 слід відмовити.
Пункт 13 статті 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи розмір позовних вимог, їх часткове задоволення, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 слід стягнути 815.16 грн. судового збору, а в дохід держави 1630.32 грн. судового збору.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2023 року– скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованість за розпискою в розмірі 4250.00 доларів США.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 заборгованість за розпискою в розмірі 4250.00 доларів США.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 815.16 грн. судового збору.
Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 1630.32 грн. судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 06.03.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк