СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року                               м. Харків                        Справа № 922/3066/23  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя  Пуль О.А.
за участю секретаря судового засідання Дзюби А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Комунального підприємства "Харківський метрополітен" (вх. № 2129 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 11.09.2023 у справі №922/3066/23, ухвалене у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Бураковою А.М. в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, повний текст складено 18.09.2023,
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГАТРАНС ІНВЕСТ", м.Харків,
до Комунального підприємства "Харківський метрополітен", м. Харків,
про стягнення 143455,13 грн
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "МЕГАТРАНС ІНВЕСТ" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Комунального підприємства "Харківський метрополітен" про стягнення з відповідача на користь позивача 143455,13 грн, з яких: сума основного боргу у розмірі 100800,00 грн за договором про закупівлю № 8-01/Е від 26.01.2021; неустойка (пеня) у розмірі 24683,92 грн; 3% річних у розмірі 3305,09 грн та інфляційні втрати у розмірі 14666,12 грн. Також, позивач просив суд судові витрати покласти на відповідача.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 11.09.2023 у справі №922/3066/23 позов задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства "Харківський метрополітен" (код ЄДРПОУ: 04805918) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГАТРАНС ІНВЕСТ" (код ЄДРПОУ: 40442258) 100800,00 грн основного боргу; 12341,96 грн пені; 3305,09 грн 3% річних; 14666,12 грн інфляційних втрат та 2684,00 грн судового збору. У решті позову відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням місцевого господарського суду, Комунальне підприємство "Харківський метрополітен" звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 11.09.2023 у справі №922/3066/23 в частині стягнення з Комунального підприємства "Харківський метрополітен" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГАТРАНС ІНВЕСТ" 12341,96 грн пені, 3305,09 грн 3% річних, 14666,12 грн інфляційних втрат та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "МЕГАТРАНС ІНВЕСТ" у задоволенні позовних вимог в цій частині. В інший частині рішення Господарського суду Харківської області від 11.09.2023 у справі № 922/3066/23 залишити без змін. Також заявник просить витрати по сплаті судового збору покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Водночас, заявник апеляційної скарги просив поновити пропущений строк на апеляційне оскарження рішення місцевого господарського суду на підставі частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України, посилаючись на те, що повний текст рішення отримано Комунальним підприємством "Харківський метрополітен" 22.09.2023.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.10.2023, для розгляду зазначеної апеляційної скарги визначено колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.10.2023 поновлено Комунальному підприємству "Харківський метрополітен" строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Харківської області від 11.09.2023 у справі №922/3066/23; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Харківський метрополітен" (вх. №2129 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 11.09.2023 у справі №922/3066/23; повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 14 листопада 2023 року об 11:00 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань № 104; встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - до 06.11.2023, для подання заяв, клопотань, тощо - 08.11.2023.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.10.2023 витребувано у Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/3066/23.
24.10.2023 матеріали справи №922/3066/23 надійшли до Східного апеляційного господарського суду.
02.11.2023 до апеляційного господарського суду через систему "Електронний суд" від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГАТРАНС ІНВЕСТ" надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. №13467), в якому позивач заперечує проти доводів апеляційної скарги, вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому просить залишити рішення Господарського суду Харківської області від 11 вересня 2023 року у справі № 922/3066/23 без змін, а апеляційну скаргу КП "Харківський метрополітен" - без задоволення. 
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.11.2023, у зв`язку з навчанням судді Шевель О.В., для розгляду зазначеної апеляційної скарги визначено колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Пуль О.А., суддя Крестьянінов О.О.
13.11.2023 до суду апеляційної інстанції від представника апелянта надійшла відповідь на відзив (вх. №13949), в якій Комунальне підприємство "Харківський метрополітен", заперечуючи проти доводів позивача, просить задовольнити вимоги апеляційної скарги у повному обсязі.
Судове засідання Східного апеляційного господарського суду 14.11.2023 розпочалось за участю представників сторін. Представник відповідача надав пояснення щодо обставин справи, підтримавши доводи апеляційної скарги. Представник позивача проти апеляційної скарги заперечував з підстав, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.11.2023 оголошено перерву в судовому засіданні до 19 грудня 2023 року до 14:00 години; повідомлено учасників справи, що судове засідання відбудеться у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, м. Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, зал №104, доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання не є обов`язковою.
Судове засідання Східного апеляційного господарського суду 19.12.2023 розпочалось за участю представників сторін; представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив скасувати оскаржуване рішення суду в частині стягнення з Комунального підприємства "Харківський метрополітен" пені, 3% річних, інфляційних втрат та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині; представник позивача просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду у відповідності до вимог статті 282 Господарського процесуального кодексу України зазначає про такі обставини.
З матеріалів справи вбачається, що 26 січня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "МЕГАТРАНС ІНВЕСТ" (далі – виконавець, позивач) та Комунальним підприємством "Харківський метрополітен" (далі – замовник, відповідач) було укладено договір про закупівлю № 8-01/Е (надалі - договір) (т.1, а.с.6-11).
Відповідно до пункту 1.1 договору, в порядку та на умовах, визначених даним договором, виконавець зобов`язувався на власний ризик, своїми силами і засобами, за завданням замовника надати послуги з поводження (перевезення, захоронення) будівельних та великогабаритних відходів насипом контейнерами 8 куб.м, 10 куб.м, 20 куб.м або 27 куб.м, а замовник зобов`язувався прийняти надані виконавцем послуги та оплатити їх.
Предмет закупівлі: 90510000-5 Утилізація/видалення сміття та поводження зі сміттям (Послуги з поводження (перевезення, захоронення) будівельних та великогабаритних відходів насипом контейнерами 8 куб.м, 10 куб.м, 20 куб.м або 27 куб.м) (п. 1.2 договору).
Відповідно до пункту 1.3 договору, обсяги, вимоги та строки надання послуги визначені у технічному завданні (додаток 1), який є невід`ємною частиною договору.
Згідно з пунктом 1.4 договору, обсяг закупівлі послуг можуть бути зменшені замовником в залежності від реального фінансування замовника та/або його виробничих потреб.
Відповідно до пункту 2.1 договору, вартість договору визначена протоколом погодження договірної ціни (додаток 2) на підставі калькуляції вартості послуги (додаток 3), які є невід`ємними частинами даного договору та складає: загальна вартість договору: 294840,00, в т.ч. ПДВ 49140,00 грн.
Оплата наданих послуг здійснюється протягом 200 календарних днів з дати підписання обома сторонами акту здачі-приймання наданих послуг (п. 2.2 договору).
Остаточна вартість договору визначається з суми актів здачі-приймання наданих послуг по даному договору, але не повинна перевищувати вартість, визначену у п. 2.1 договору (п. 2.3 договору).
Відповідно до пункту 2.7 договору у разі фінансових труднощів можлива затримка оплати наданих послуг, пеня при цьому не нараховується.
Згідно з пунктом 3.1 договору, строк надання послуг: з дати підписання договору і по 31.12.2021 року.
Місце надання послуг: 61000, м. Харків, об`єкти замовника згідно інформації, зазначеної у технічних вимогах (додаток 1) (п. 3.3 договору).
Розділом 4 договору передбачено порядок здачі-приймання послуг. 
Так, відповідно до пункту 4.1 договору здача-приймання наданих послуг здійснюється сторонами щомісячно протягом 5 банківських днів з моменту письмового повідомлення замовнику про надані послуги.
Надані послуги приймаються замовником з обов`язковим складанням акту здачі-приймання наданих послуг, який підписується уповноваженими представниками сторін (п. 4.2. договору).
У разі, якщо надані послуги не відповідають умовам даного договору, замовник зобов`язаний протягом 5 банківських днів з дня отримання повідомлення, без підписання акту здачі-приймання наданих послуг, подати виконавцю мотивовану відмову від приймання послуг. У цьому випадку сторонами складається і підписується акт недоліків (п. 4.3 договору).
За умовами пунктів 5.1, 5.2 договору замовник зобов`язаний, зокрема, прийняти надані послуги в порядку та на умовах, визначених даним договором, в обумовлений даним договором строк здійснити оплату наданих послуг; має право зменшувати обсяг закупівлі послуг залежно від реального фінансування та/або виробничих потреб.
Водночас, відповідно до пунктів 5.3, 5.4 договору виконавець зобов`язаний в обумовлені договором строки розпочати та закінчити надання послуг за цим договором, надати послуги належної якості; має право отримувати плату за надані послуги в порядку та на умовах, визначених даним договором.
Згідно з пунктом 7.1 договору, за невиконання або неналежне виконання зобов`язань, передбачених даним договором, сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України.
У разі порушення строків оплати за п. 2.3 даного договору замовник оплачує виконавцю пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення (п. 7.2. договору).
Відповідно до пункту 8.1 договору сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим договором, якщо це невиконання сталося внаслідок дії обставин непереборної сили (форс-мажор), що виникли після вступу в силу договору, і їх неможливо було ні передбачати, ні запобігти розумними засобами. До таких обставин відносяться: повені, .землетруси й інші явища природи, війна та військові дії, акти або дії державних органів у т.ч. зміни у законодавстві, що безпосередньо регулюють правовідносини у даній сфері.
Згідно з пунктом 8.2 договору сторона, для якої форс-мажор перешкоджає виконанню зобов`язань, повинна повідомити іншу сторону про це в найкоротший термін, а саме не пізніше 5 календарних днів з дати настання форс-мажорних обставин. Доказом настання форс-мажорних обставин є довідка, видана Торгово - промисловою палатою України (п. 8.3 договору).
Термін дії договору встановлюється з дати підписання і по 31 грудня 2021 року включно, а в частині розрахунків - до повного виконання (п. 10.1 договору).
Договір підписаний сторонами та скріплений їх печатками. 
Додатками до цього договору є: технічне завдання, протокол погодження договірної ціни, калькуляція вартості послуги (т.1, а.с.12-15).
В подальшому, сторонами укладено додаткову угоду від 24.12.2021 №1 до договору, в якій зазначено, що на підставі п. 1 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", п. 1.4, п. 9.3 та п. 9.4 договору про закупівлю № 8-01/Е від 26.01.2021 сторони дійшли згоди щодо зменшення обсягу закупівлі та внесення змін у договір, у зв`язку з чим пункт 2.1 договору змінено та викладено у такій редакції: «п. 2.1. Вартість договору визначена протоколом погодження договірної ціни у новій редакції (додаток 2) на підставі калькуляції вартості послуги (додаток 3), які є невід`ємними частинами договору та складає: загальна вартість договору 203112,00 грн, у т.ч. ПДВ 33852,00 грн» (т.1, а.с.16-17). 
За період з жовтня по грудень 2021 року виконавцем було надано замовнику послуги з поводження (перевезення, захоронення) будівельних та великогабаритних відходів за договором на загальну суму 100800,00 грн, з урахуванням ПДВ, що підтверджується актами здачі-приймання робіт (надання послуг):
- № 4278 від 31.10.2021 на суму 55944,00 грн;
- № 4774 від 30.11.2021 на суму 24444,00 грн;
- № 5083 від 31.12.2021 на суму 20412,00 грн (т.1, а.с.18-20).
Враховуючи положення пункту 2.2 договору останнім днем оплати за надані послуги з моменту підписання акту здачі-приймання робіт (надання послуг) є: 19.05.2022 за актом № 4278 від 31.10.2021; 18.06.2022 за актом № 4774 від 30.11.2021; 19.07.2022 за актом № 5083 від 31.12.2021.
05 червня 2023 року на адресу відповідача надійшла претензія про сплату боргу за договором про закупівлю № 8-01/Е від 26 січня 2021 року, в якій зазначено про те, що зобов`язання КП "Харківський метрополітен" щодо сплати за надані послуги на загальну суму 100800,00 грн залишаються невиконаними, що є порушенням строків оплати, встановлених договором. Також, у цій претензії зазначено, що станом на дату її пред`явлення замовником не надано виконавцю жодного повідомлення про неможливість виконання своїх зобов`язань за договором. У зв`язку з цим позивач вимагав сплатити суму боргу за надані послуги відповідно до умов договору в сумі 100800,00 грн, а також пеню від суми заборгованості у розмірі 21886,03 грн (т.1, а.с. 21-22).
Проте, 06 липня 2023 року позивачем отримана відповідь КП "Харківський метрополітен" від 27 червня 2023 року № 15/1449/01-09, якою відповідач фактично відмовився від виконання своїх зобов`язань за договором, посилаючись на форс-мажорні обставини, спричинені воєнним станом на території України, як на підставу невиконання ним своїх зобов`язань та звільнення його від відповідальності за договором (т.1, а.с. 24-25).
Посилаючись на неналежне виконання КП "Харківський метрополітен"  зобов`язання за договором в частині оплати наданих послуг, ТОВ "МЕГАТРАНС ІНВЕСТ" звернулося до суду з даним позовом у цій справі про стягнення з відповідача заборгованості на загальну суму 143455,13 грн, з яких: сума основного боргу у розмірі 100800,00 грн за договором про закупівлю № 8-01/Е від 26.01.2021; неустойка (пеня) у розмірі 24683,92 грн; 3% річних у розмірі 3305,09 грн та інфляційні втрати у розмірі 14666,12 грн (т.1, а.с.1-3).
В свою чергу, заперечуючи проти позовних вимог ТОВ "МЕГАТРАНС ІНВЕСТ", відповідач у відзиві на позовну заяву (від 04.08.2023 вх. № 20701) вказує, що з 24.02.2022 по 23.05.2022 метрополітен, як об`єкт цивільного захисту, використовувався виключно для укриття населення від уражень під час збройної агресії російської федерації та функціонував відповідно до Кодексу цивільного захисту та Закону України "Про правовий режим воєнного стану" для забезпечення умов здійснення органами державної влади, військового командування, органами місцевого самоврядування наданих їм повноважень; роботу КП "Харківський метрополітен" на період з 24.02.2022 по 23.05.2022 було повністю зупинено та доходи підприємство не отримувало; з 24.05.2022 КП "Харківський метрополітен" відновило перевезення пасажирів лініями Харківського метрополітену на безоплатній основі, а отже доходи від перевезення пасажирів з 24.02.2022 на підприємстві по даний час відсутні. За таких обставин відповідач зазначає, що у відповідності до пункту 2.7 договору наявність фінансових труднощів є підставою для затримки оплати за надані позивачем послуги і пеня не нараховується. При цьому, умовами договору не передбачено попередження контрагента у разі настання фінансових труднощів у відповідача та надання ним доказів на підтвердження їх настання, а також не визначено конкретного строку затримки з оплати за надані позивачем послуги у разі настання фінансових труднощів у відповідача. Також зазначає, що настання форс-мажорних обставин є самостійною підставою для звільнення КП "Харківський метрополітен" від відповідальності. На підтвердження фінансових труднощів, а саме збитковості підприємства надає копію балансу (звіт про фінансовий стан) на 31 грудня 2022 року, з якого вбачається, що збиток підприємства на кінець 2021 року - початок 2022 року складає 1793577000 грн, а на кінець 2022 року складає 2013259000,00 грн. Вказував на те, що зобов`язання за договором будуть виконані належним чином при покращенні фінансового стану підприємства (т.1, а.с.40-50). 
Крім того, відповідач не погодився зі здійсненим позивачем розрахунком, оскільки: по-перше, позивачем в порушення умов договору здійснено розрахунок пені за подвійною обліковою ставкою НБУ; по-друге, позивачем здійснено розрахунок поза межами строку спеціальної давності, встановленої статтею 258 ЦК України. 
З цих підстав, відповідачем надано контррозрахунок, який просив врахувати лише у разі задоволення позовних вимог, та відповідно до якого: 
1) за актом здачі-приймання робіт (надання послуг) №4278 від 31.10.2021 нарахування обмежено строками, які встановлено законодавством: початок розрахункового періоду 11.07.2022, відповідно до ст. 258 ЦК України застосована спеціальна позовна давність в один рік; кінець розрахункового періоду 19.11.2022, відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців. Всього сума пені складає 5057,95 грн;
2) за актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № 4774 від 30.11.2021 нарахування обмежено строками, які встановлено законодавством: початок розрахункового періоду 11.07.2022, відповідно до ст. 258 Цивільного кодексу України застосована спеціальна позовна давність в один рік; кінець розрахункового періоду 18.12.2022, відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців. Всього сума пені складає 2695,53 грн;
3) за актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № 5083 від 31.12.2021 нарахування обмежено строками, які встановлено законодавством: кінець розрахункового періоду 19.01.2023, відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців. Всього сума пені складає 2572,47 грн. 
У відповіді на відзив (від 21.08.2023 вх. №22270) позивач заперечив проти посилання відповідача на обставини форс-мажору, які підтверджуються офіційним листом Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року щодо засвідчення форс-мажору, розміщеним на офіційному сайті ТПП України, як на підставу для звільнення від відповідальності за договором. Щодо посилання на спеціальну позовну давність відповідно до статті 258 ЦК України зазначив про те, що згідно Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" від 15 березня 2022 року № 2120-IX розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 такого змісту: у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Оскільки станом на теперішній час строк дії воєнного стану в Україні продовжено, то позивачем не пропущено строк позовної давності. Також за твердженням позивача, є безпідставними посилання відповідача на пункт 2.7 договору та наявність в нього фінансових труднощів, оскільки дійсне існування у відповідача фінансових труднощів ним не доведено належними, допустимими та достовірними чи вірогідними доказами, а наявні у справі докази та додатково надані загальнодоступні відомості спростовують такі твердження. 
11.09.2023 місцевим господарським судом ухвалено оскаржуване рішення про часткове задоволення позову (т.1, а.с.184-191).
Вказане рішення суду першої інстанції з посиланням на приписи статей 258, 509, 526, 530, 549, 611, 628, 625, 629, 901 ЦК України, статей 193, 216, 230, 231 ГК України мотивоване таким: в матеріалах справи відсутні докази оплати відповідачем позивачу суми основного боргу за договором у розмірі 100800,00 грн; у відповідності до положень розділу 8 договору відповідачем не надано до суду доказів повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин у строки визначені договором, а тому судом відхилено посилання відповідача на наявність підстав для звільнення його від відповідальності за невиконання умов договору; судом встановлено, що пеня нарахована з урахуванням вимог ч. 6 ст. 232 ГК України (не перевищує 6 місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано) та строк позовної давності позивачем на пропущено, а тому відхилено заяву відповідача про застосування позовної давності. Відтак, дослідивши розрахунки позивача пені, 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що дані розрахунки позивача є вірними, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Водночас суд першої інстанції з посиланням на приписи статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України дійшов висновку зменшити пеню на 50%.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з КП "Харківський метрополітен" 12341,96 грн пені; 3305,09 грн 3% річних; 14666,12 грн інфляційних втрат прийнято з порушенням норм матеріального права та без урахування фактичних обставин, що склалася на підприємстві у зв`язку з військовою агресією російської федерації у місті Харкові. Так, щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних відповідач посилається на наявність фінансових труднощів та форс-мажорні обставини, що пов`язано із зупинення діяльності роботи КП "Харківський метрополітен" з 24.02.2022 по 23.05.2022, відновленням перевезення пасажирів лініями Харківського метрополітену з 24.05.2022 на безоплатній основі, що свідчить про відсутність доходу на підприємстві від перевезення пасажирів на даний час. 
Щодо стягнення пені відповідач вказує на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою пункт 2.7 договору, яким передбачено не нарахування пені у разі фінансових труднощів на КП "Харківський метрополітен" та здійснення позивачем розрахунку пені з порушенням умов пункту 7.2 договору за подвійною обліковою ставкою НБУ; необґрунтовано та з порушенням норм матеріального права відхилив заяву відповідача про застосування позовної давності.
Апеляційний господарський суд, переглядаючи у апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, зазначає таке.
Предметом позову у даній справі є вимоги ТОВ "МЕГАТРАНС ІНВЕСТ" до КП "Харківський метрополітен" про стягнення заборгованості за надані послуги з поводження (перевезення, захоронення) будівельних та великогабаритних відходів насипом за договором про закупівлю від 26.01.2021 № 8-01/Е, а також пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, 3% річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України.
Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобов`язань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються приписи частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно положень статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із статями 626, 627, 628 та 629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
За умовами статті 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
Згідно з частиною першою статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Договір про надання послуг є двостороннім, оскільки виконавець і замовник наділені як правами, так і обов`язками. На виконавця покладено обов`язок надавати послугу і надано право одержувати відповідну плату. Замовник, у свою чергу, зобов`язаний оплатити послугу і наділений правом вимагати належного надання послуг з боку виконавця. Тобто замовник здійснює оплату фактично наданих послуг, якщо сторони не домовилися про інше.
Отже, предметом договору про надання послуг є вчинення виконавцем певних дій або здійснення певної діяльності. Предметом договору є надання послуг різного роду за завданням замовника. Специфічні характеристики послуги відрізняють її від товару. Для послуги характерна непомітність (її не можна взяти в руки, зберігати, транспортувати, складувати); послуга є невичерпною (незалежно від кількості разів її надання її власні кількісні характеристики не змінюються). Всім послугам властива одна спільна ознака - результату передує здійснення дій, які не мають матеріального змісту, тобто під час надання послуг продається не сам результат, а дії, які до нього призвели.
Послуги відрізняються також від робіт. Якщо у зобов`язаннях підрядного типу результат виконаних робіт завжди має речову форму, то у зобов`язаннях про надання послуг результат діяльності виконавця не має речового змісту. Корисний ефект від діяльності з надання послуги полягає не у вигляді певного осяжного матеріального результату, як це має місце при виконанні роботи, а полягає в самому процесі надання послуги. Сама ж послуга споживається у процесі її надання, тому її визначають як діяльність, спрямовану на задоволення будь-яких потреб.
У постанові Верховного Суду від 07.07.2022 у справі №910/1801/21 вказано, що положення глави 63 ЦК України можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Відтак для кваліфікації послуги головним є предметний критерій: предметом договору про надання послуг є процес надання послуги, що не передбачає досягнення матеріалізованого результату, але не виключає можливість його наявності. Якщо внаслідок надання послуги й створюється матеріальний результат, то він не є окремим, віддільним від послуги як нематеріального блага, об`єктом цивільних прав, через що відповідний результат не є обігоздатним сам по собі. Близька за змістом правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.01.2022 у справі №761/16124/15-ц.
При цьому, враховуючи положення чинного законодавства та умови договору оплаті підлягає саме надана послуга, факт реального надання якої підлягає доведенню належними та допустимими доказами відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України.
Щодо розподілу обов`язку доказування, колегія суду зауважує, що саме на позивача, як надавача послуг з поводження (перевезення, захоронення) будівельних та великогабаритних відходів насипом, покладено обов`язок доведення обставин їх належного виконання, відповідно до умов укладеного договору. При цьому, відповідач повинен обґрунтувати відсутність своєї вини у порушенні строків розрахунку за надані послуги (стаття 614 Цивільного кодексу України), а також довести порушення умов договору позивачем у процесі надання таких послуг.
Як було встановлено вище, на виконання умов укладеного договору за період з жовтня по грудень 2021 року ТОВ "МЕГАТРАНС ІНВЕСТ" передало, а КП "Харківський метрополітен" прийняло послуги з поводження (перевезення, захоронення) будівельних та великогабаритних відходів за договором на загальну суму 100800,00 грн, з урахуванням ПДВ, що підтверджується підписаними сторонами без будь-яких зауважень актами здачі-приймання робіт (надання послуг): від 31.10.2021 № 4278 на суму 55944,00 грн за жовтень 2021 року; від 30.11.2021 № 4774 на суму 24444,00 грн за листопад 2021 року; від 31.12.2021 № 5083 на суму 20412,00 грн за грудень 2021 року (т.1, а.с.18-20).
Вказані обставини щодо належного надання позивачем цих послуг на виконання умов договору не заперечується відповідачем. 
Враховуючи положення пункту 2.2 договору щодо строку оплати останнім днем оплати за надані послуги з моменту підписання акту здачі-приймання робіт (надання послуг) за актом від 31.10.2021 № 4278 є 19.05.2022; за актом від 30.11.2021 № 4774 - 18.06.2022; за актом від 31.12.2021№ 5083 - 19.07.2022.
За приписом частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України невиконання зобов`язання або його виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, є порушенням зобов`язання.
Доказів виконання відповідачем зобов`язань зі сплати заборгованості за надані послуги за жовтень-грудень 2021 року на загальну суму 100800,00 грн за спірним договором у строки, погоджені сторонами у договорі, матеріали справи не містять.
Вказані обставини не спростовані відповідачем ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду даної справи. 
Доводи апеляційної скарги відповідача стосуються висновків суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення 12341,96 грн пені, 3305,09 грн 3% річних, 14666,12 грн інфляційних втрат.
Так, з урахуванням предмету даного спору, дослідженню та встановленню підлягають обставини щодо дотримання відповідачем порядку розрахунків за надані послуги, щодо наявності підстав для застосування до відповідача штрафних санкцій (у вигляді пені), обумовлених договором, а також правових наслідків за фактом порушення грошових зобов`язань.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до частини 1 статі 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України).
Згідно із частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній визначеній грошовій сумі, або в відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або в кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
У постанові від 20.08.2021 у справі № 910/13575/20 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, уточнюючи правову позицію Верховного Суду щодо застосування частин 6 статті 232 ГК України, зазначила, що законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. У кожному конкретному випадку господарські суди повинні належним чином проаналізувати умови укладених між сторонами договорів щодо нарахування штрафних санкцій, та встановити, чи містить відповідний пункт договору або певний термін, шляхом вказівки на подію (день сплати заборгованості, день фактичної оплати, фактичний момент оплати), або інший строк, відмінний від визначеного частиною 6 статті 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців.
При цьому, Верховний Суд у постанові від 20.08.2021 у справі №910/13575/20 зазначив, що, належним чином дослідивши умови договору, суди попередніх інстанцій правильно встановили, що у справі, яка переглядається, умови договору не містить ні іншого строку, відмінного від встановленого ч. 6 ст. 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців, ні вказівки на подію, що має неминуче настати, ні зазначення "до дати фактичного виконання" тощо.
Відтак, за змістом правового висновку Верховного Суду умову договору, якою передбачено нарахування штрафних санкцій за весь час прострочення виконання зобов`язань, не можна визнати такою, що встановлює інший строк нарахування штрафних санкцій, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України.
Відповідно до пункту 7.2 договору у разі порушення строків оплати за п. 2.3 даного договору замовник оплачує виконавцю пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення.
Тобто, сторони не погодили іншого строку, відмінного від визначеного частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, що складає шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Враховуючи умови пункту 2.2 договору щодо строку оплати та встановлені вище дати розрахунку, прострочення відповідача з оплати надані послуги з моменту підписання акту здачі-приймання робіт (надання послуг) за актом від 31.10.2021 № 4278 розпочалось з 20.05.2022, за актом від 30.11.2021 № 4774 - з 19.06.2022; за актом від 31.12.2021№ 5083 - з 20.07.2022.
Як вбачається з наданого розрахунку, позивачем було нараховано пеню в загальному розмірі 24683,92 грн, а саме: з 19.05.2022 по 19.11.2022 (кількість днів 184) на суму 55944,00 грн у розмірі 13411,23 грн; за період з 18.06.2022 по 18.12.2022 (кількість днів 183) на суму 24444,00 грн у розмірі 6127,74 грн; за період з 19.07.2022 по 19.01.2023 (кількість днів 184) на суму 20412,00 грн у розмірі 5144,94 грн. 
Отже, як вбачається з розрахунку позивача ним здійснено нарахування пені в межах шестимісячного строку від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Вирішуючи спір суд першої інстанції погодився із наданим позивачем розрахунком та вважав доведеними обставини щодо наявності підстав для нарахування неустойки за зазначені періоди у заявленому розмірі, проте не врахував заперечень відповідача щодо такого нарахування, а саме передбачений умовами договору порядок нарахування пені у розмірі облікової ставки НБУ (а не подвійної облікової ставки як було застосовано позивачем), а також не дослідив початок періоду прострочення заборгованості, який помилково було визначено позивачем як останній 200 день для здійснення розрахунку. 
Суд апеляційної інстанції, здійснивши перерахунок розміру штрафних санкцій (пені) з врахуванням положень ч. 6 ст. 232 ГК України, дат виникнення заборгованості та визначеного позивачем періоду нарахування штрафних санкцій, а також визначеного договором розміру пені, дійшов висновку про обґрунтованість вимог щодо стягнення пені в розмірі 12364,95 грн, яка нарахована: за період з 20.05.2022 по 19.11.2022 (визнаний позивачем останній день нарахування пені в межах шестимісячного строку, встановленого частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України) на суму 55944,00 грн у розмірі 6728,61 грн; за період з 19.06.2022 по 18.12.2022 (визнаний позивачем останній день нарахування пені в межах шестимісячного строку, встановленого частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України) на суму 24444,00 грн у розмірі 3063,87 грн; за період з 20.07.2022 по 19.01.2023 (визнаний позивачем останній день нарахування пені в межах шестимісячного строку, встановленого частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України) на суму 20412,00 грн у розмірі 2572,47 грн.
Оскільки позивачем невірно визначений період нарахування пені та порядок її розрахунку (невірно застосовано подвійну облікову ставку НБУ), що призвело до неправильного її розрахунку, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги в частині стягнення пені в іншій частині (у розмірі 12318,97 грн) є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Стосовно посилання апелянта на пропуск строку спеціальної позовної давності в частині вимог про стягнення пені, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі статтею 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частиною 1 статті 258 Цивільного кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.
Відповідно до пункту 1 частини 2 ст. 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
За змістом частин 1, 5 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
За приписами частин 3-5 статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України).
Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" №2120-IX від 15.03.2022 розділ Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 19 наступного змісту: "У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.".
Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 за №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, який триває до теперішнього часу.
За наведених обставин, колегія суддів вважає, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення пені у межах строків позовної давності, а тому судом першої інстанції правомірно відхилено заяву відповідача про застосування позовної давності. 
Також, згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.
Відтак у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.
Як вбачається зі здійсненого позивачем розрахунку останнім нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в сумі 3305,09 грн, а саме: з 19.05.2022 по 11.07.2023 (кількість днів 419) на суму 55944,00 грн у розмірі 1926,62 грн; за період з 18.06.2022 по 11.07.2023 (кількість днів 388) на суму 24444,00 грн у розмірі 779,53 грн; за період з 19.07.2022 по 11.07.2023 (кількість днів 357) на суму 20412,00 грн у розмірі 598,94 грн, а також інфляційні втрати в сумі 14666,12 грн, а саме: за червень 2022 року – червень 2023 року на суму 55944,00 грн у розмірі 9098,73 грн; за липень 2022 року – червень 2023 року на суму 24444,00 грн у розмірі 3121,01 грн; за серпень 2022 року – червень 2023 року на суму 20412,00 грн у розмірі 2446,38 грн.
Враховуючи обставини прострочення відповідачем зобов`язань зі здійснення оплати за надані послуги за договором від 26.01.2021 №8-01/Е та перевіривши розрахунок, заявлених позивачем до стягнення інфляційних втрат та 3% річних, зважаючи на суми боргу з урахуванням дат їх виникнення, суд апеляційної інстанції встановив правильність такого розрахунку інфляційних втрат у загальному розмірі 14666,12 грн.
Водночас, здійснивши перерахунок 3% річних з урахуванням встановлених вище обставин щодо дат виникнення заборгованості, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість таких вимог на загальну суму 3296,80 грн, а саме: з 20.05.2022 по 11.07.2023 (кількість днів 418) на суму 55944,00 грн у розмірі 1922,02 грн; за період з 19.06.2022 по 11.07.2023 (кількість днів 387) на суму 24444,00 грн у розмірі 777,52 грн; за період з 20.07.2022 по 11.07.2023 (кількість днів 356) на суму 20412,00 грн у розмірі 597,26 грн. В іншій частині (8,29 грн) вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. 
З огляду на зазначені вище встановлені обставини справи та умови укладеного сторонами договору, а також здійснений перерахунок заявлених до стягнення сум, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача 12364,95 грн пені, 3296,80 грн 3% річних та 14666,12 інфляційних втрат.
Щодо посилання апелянта на неправомірне нарахування штрафних санкцій та застосування правових наслідків за фактом порушення грошових зобов`язань у період існування форс-мажорних обставин - військової агресії Російської Федерації проти України з 24 лютого 2022 року, та з порушенням умов пункту 2.7 договору, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Відповідно до частини першої, другої статті 614 ЦК особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Положеннями статті 617 Цивільного кодексу України, що кореспондується зі статтею 218 Господарського кодексу України, передбачено можливість звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо сторона договору доведе, що таке порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (форс-мажору).
Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
Відтак, за загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (частина перша статті 617 ЦК).
У частині першій статті 14-1 Закону України "Про Торгово-промислові палати в Україні" вказано, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.
За змістом частини другої статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Відповідно до приписів частини1 статті 617 ЦК України, частини 2 статті 218 ГК України та статті 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності, що об`єктивно унеможливлюють виконання особою зобов`язань за умовами договору, обов`язків, передбачених законодавством.
В свою чергу надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.
Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п.38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.
У постанові від 25.01.2022 у справі №904/3886/21 Верховний Суд щодо застосування статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" зазначив, що:
- ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності;
- форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом;
- наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката.
Наявність форс-мажорних обставин у цій справі відповідачем обумовлено повномасштабною військовою агресією російської федерації проти України, що стало підставою для введення в Україні воєнного стану.
Торгово-промислова палата України (далі - ТПП) оприлюднила лист № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, яким на підставі ст.ст. 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Враховуючи це, ТПП України підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).
Вказаний лист ТПП України адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.
У постанові від 15.06.2023 у справі № 910/8580/22 Верховний Суд виклав наступні висновки:
- лист ТПП України від 28.02.2022 є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин;
- форс-мажор, або ж обставини непереборної сили, - це надзвичайні та невідворотні обставини, настання яких призвело до об`єктивної неможливості виконати зобов`язання. Водночас сама по собі, зокрема, збройна агресія проти України, девальвація гривні, воєнний стан, не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, девальвація гривні, як обставини непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання;
- наявність сертифікату ТПП України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.
У постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі №912/750/22 викладено висновок про те, що лист ТПП України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини.
У постанові від 07.06.2023 у справі № 906/540/22 Верховний Суд зазначив, що :
- ТПП України листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили);
- вказаний лист ТПП України адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні;
- лист ТПП України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.
У постанові від 29.06.2023 у справі № 922/999/22 Верховний Суд виснував, що:
- лист ТПП України від 28.02.2022, на який посилався скаржник у судах попередніх інстанцій, та яким визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України, є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, зобов`язання, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Отже лист ТПП України не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні";
- наявність сертифікату ТПП України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку;
- сторона, яка посилається на форс-мажор, має довести причинно-наслідковий зв`язок між форс-можором та неможливістю виконати конкретне зобов`язання;
- той факт, що ТПП України засвідчила форс-мажорні обставини - військову агресію російської федерації проти України, сам по собі не є підставою для звільнення або зменшення відповідальності за невиконання/неналежне виконання договірних зобов`язань.
Отже лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є доказом настання форс-мажорних обставин для всіх без виключення суб`єктів господарювання України з початком військової агресії російської федерації. Кожен суб`єкт господарювання, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.
Торгово-промислова палата засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб (абзац 3 частини третьої статті 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні").
Водночас сертифікат ТПП не є єдиним або обов`язковим доказом існування форс-мажорних обставин; наявність форс-мажорних обставин може доводитися й іншими доказами, якщо інше не передбачено законом або договором.
Так, у постанові від 13.09.2023 у справі №910/7679/22, на яку скаржник посилається у додаткових поясненнях, Верховний Суд зазначив, що лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 є документом загального інформаційного характеру, цей лист не може вважатися сертифікатом ТПП, виданим відповідно до положень стаття 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні", і не є доказом настання форс-мажору (обставин непереборної сили) для певного суб`єкта господарювання у конкретному зобов`язанні. Водночас Верховний Суд звертає увагу, що навіть за відсутності сертифіката ТПП, отриманого в передбаченому законом порядку, сторона не позбавлена можливості доводити наявність форс-мажорних обставин іншими доказами, якщо інше не встановлено законом чи договором.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що вищенаведені висновки Верховного Суду щодо застосування статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", зокрема щодо підтвердження наявності форс-мажорних обставин, мають загальний характер та підлягають застосуванню у тому числі й щодо спірних правовідносин.
Як вже було зазначено, пунктом 8.1 договору передбачено, що сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим договором, якщо це невиконання сталося внаслідок дії обставин непереборної сили (форс-мажор), що виникли після вступу в силу договору, і їх неможливо було ні передбачати, ні запобігти розумними засобами. До таких обставин відносяться: повені, землетруси й інші явища природи, війна та військові дії, акти або дії державних органів у т.ч. зміни у законодавстві, що безпосередньо регулюють правовідносини у даній сфері.
Згідно з пунктом 8.2 договору сторона, для якої форс-мажор перешкоджає виконанню зобов`язань, повинна повідомити іншу сторону про це в найкоротший термін, а саме не пізніше 5 календарних днів з дати настання форс-мажорних обставин. Доказом настання форс-мажорних обставин є довідка, видана Торгово - промисловою палатою України (п. 8.3 договору).
Колегія судів наголошує, що матеріали справи не містять доказів повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин в порядку визначеному договором, який передбачає письмове повідомлення іншій стороні про початок форс-мажорних обставин негайно, але не пізніше 5 днів з моменту їх виникнення.
Водночас, саме ж повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше. Хоча й форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно кошти, товар (роботи, послуги) та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору.
До того ж, сертифікат Торгово-промислової палати України, який би підтвердив, що обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання, наданий не був.
Також, відповідач не надав доказів того, що воєнний стан, введений на території України, позбавив його можливості вести господарську діяльність у повному обсязі як на час виникнення заборгованості (у відповідності до положень пункту 2.2 договору травень-липень 2022 року), так й на час подання даного позову, та унеможливив виконання зобов`язань в частині сплати заборгованості за надані послуги за даних умов здійснення господарської діяльності.
Отже, відповідачем не доведено існування обставин (не самих по собі, а для даного конкретного випадку), що перешкодили б йому виконати обов`язок щодо здійснення оплати за договором, та не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між обставинами непереборної сили, на які послався відповідач, та неможливістю належного виконання ним свого зобов`язання за договором.
Фактично неможливість виконання зобов`язань зі здійснення розрахунку за договором відповідач обґрунтовує саме обставинами відсутністю доходів від перевезення пасажирів з 24.02.2022 та фінансовими труднощами підприємства. 
Судова колегія зазначає, що абзацом другим частини першої статті 617 ЦК України встановлено, що не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Аналогічні положення зазначені у частині 2 статті 218 ГК України.
Також, не є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) згідно з пунктом 3.2 Регламенту TПП: фінансова й економічна криза; дефолт; зростання офіційного та комерційного курсів іноземної валюти до національної валюти; недотримання / порушення своїх обов`язків контрагентом боржника; відсутність на ринку необхідних для виконання зобов`язання товарів; відсутність у боржника необхідних коштів тощо.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), а саме у справі "Кечко проти України" (заява N 63134/00) від 8 листопада 2005 року державні установи не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (пункт 26). Також, у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України" відсутність у державної установи необхідних коштів, не є виправданням для невиконання грошового зобов`язання (пункти 48 та 40 рішень відповідно).
Також, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю: грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов`язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 Цивільного кодексу України) або на відсутність вини (статті 614, 617 Цивільного кодексу України чи стаття 218 ГК України).
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №910/4926/19, від 30.03.2020 у справі №910/3011/19, від 12.04.2017 у справі №913/869/14.
З огляду на викладене, наведені вище відповідачем обставини щодо неможливості виконання зобов`язання щодо погашення заборгованості через відсутність доходів (коштів) не є підставою в розумінні приписів статей 614, 617 Цивільного кодексу України чи статті 218 ГК України для звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання.
В свою чергу, умовами пункту 2.7 договору передбачено, що у разі фінансових труднощів можлива затримка оплати наданих послуг, пеня при цьому не нараховується.
З цього приводу колегія суддів враховує таке.
Відповідно до частини другої статті 226 ГК України сторона, яка порушила своє зобов`язання або напевно знає, що порушить його при настанні строку виконання, повинна невідкладно повідомити про це другу сторону. У протилежному випадку ця сторона позбавляється права посилатися на невжиття другою стороною заходів щодо запобігання збиткам та вимагати відповідного зменшення розміру збитків.
Такий самий принцип щодо повідомлення іншої сторони у разі порушення зобов`язання встановлений частиною 4 статті 79 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11 квітня 1980 року, відповідно до якої сторона, яка не виконує свого зобов`язання, повинна повідомити іншу сторону про перешкоду і про її вплив на її здатність здійснити виконання. Якщо це повідомлення не отримане іншою стороною протягом розумного строку після того, як про цю перешкоду стало чи повинно було стати відомо не виконуючій свого зобов`язання стороні, ця остання сторона несе відповідальність за збитки, які є результатом того, що таке повідомлення не було отримане.
Аналогічний підхід міститься в узагальнених нормах європейського звичаєвого права.
Так, у Принципах міжнародних комерційних договорів (Принципи УНІДРУА, UPICC в редакції 2016 року) у частині 3 статті 7.1.7 "Непереборна сила (форс-мажор)" вказано, що сторона, яка не виконала зобов`язання, має повідомити іншу сторону про виникнення перешкоди та її вплив на здатність виконувати зобов`язання. Якщо повідомлення не отримане іншою стороною протягом розумного строку після того, як сторона, яка не виконала, дізналася або могла дізнатися про перешкоду, вона несе відповідальність за збитки, які стали результатом неотримання повідомлення. У Принципах Європейського договірного права у статті 8.108(3), присвяченій питанням форс-мажору, вказано, що невиконуюча зобов`язання сторона має впевнитися у тому, що повідомлення про перешкоду та її вплив на виконання отримане іншою стороною впродовж розумного строку після того, як невиконуюча сторона дізналася або повинна була дізнатися про ці перешкоди. Інша сторона має право на компенсацію збитків, завданих внаслідок неотримання такого повідомлення. 
Таким чином, можна зробити висновок, що чинне законодавство та звичаї ділового обороту звільняють від відповідальності за порушення зобов`язання лише в тому випадку, коли сторона порушник завчасно, в розумний строк повідомила іншу сторону про обставини, що впливають на неможливість виконання зобов`язання.
Наведеними нормами чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх зобов`язань.
Проте відповідач таких дій не вчинив, а посилання на форс-мажор та фінансові труднощі виникли лише після звернення позивача з претензією від 01.06.2023 про необхідність оплатити суму боргу за договором, тобто майже через рік після настання строку виконання зобов`язання, та фактично було не повідомленням позивача про вказані обставини, а відповіддю на претензію останнього. Наведене не свідчить про добросовісну поведінку відповідача. 
Стосовно посилання відповідача на відсутність доходів від перевезення пасажирів, слід зазначити таке. 
Згідно Закону України "Про міський електричний транспорт" метрополітен є міським електричним транспортом.
Відповідно до п.1.2 Статуту Комунального підприємства "Харківський метрополітен", КП "Харківський метрополітен" є комунальним унітарним підприємством і діє як комунальне комерційне підприємство. Власником майна підприємства є територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради. 
Згідно з п.1.4 Статуту підприємство працює на принципах: госпрозрахунку; компенсації втрат доходів за пільговий проїзд в міськелектротранспорті із відповідного бюджету та інших доходів; часткового фінансування із бюджету за окремим рішенням.
Майно підприємства є комунальною власністю територіальної громади міста Харкова та належить підприємству на праві господарського відання на підставі укладеного договору з Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (п. 5.2 Статуту).
За змістом п. 6.1 Статуту підприємство самостійно розпоряджається чистим прибутком, що залишився в його розпорядженні після сплати податків у бюджет, відповідно до чинного законодавства.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Харківська територіальна міська громада була включена до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 №75.
Згідно наказу Департаменту інфраструктури Виконавчого комітету Харківської міської ради від 24.02.2022 №30/1 "Про закриття регулярних перевезень КП "Харківський метрополітен", з 24.02.2022 припинено регулярні перевезення лініями метрополітену до особового розпорядження.
Відповідно до п.п.9 п.2 Переліку об`єктів, що належать суб`єктам господарювання, проектування яких здійснюється з урахуванням вимог інженерно - технічних заходів цивільного захисту, затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 09.01.2014 №6, споруди метрополітену є об`єктами подвійного призначення, тобто використовуються в особливий період для тимчасового захисту людей, майна тощо.
З 24.02.2022 по 23.05.2022 метрополітен, як об`єкт цивільного захисту, використовувався виключно для укриття населення від уражень під час збройної агресії рф та функціонував відповідно до Кодексу цивільного захисту та Закону України "Про правовий режим воєнного стану" для забезпечення умов здійснення органами державної влади, військового командування, органами місцевого самоврядування наданих їм повноважень.
На виконання наказу Департаменту інфраструктури Харківської міської ради від 19.05.2022 №37 "Про поновлення регулярних перевезень КП "Харківський метрополітен" та п. 5 рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради від 08.06.2022 №163 "Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг та транспортних послуг в умовах воєнного стану", КП "Харківський метрополітен" з 24.05.2022 відновило перевезення пасажирів лініями Харківського метрополітену на безоплатній основі до відповідного розпорядження міського голови. 
Вказані обставини за твердженням відповідача свідчать про відсутність доходів від перевезення пасажирів, а також виникнення фінансових труднощів.
В свою чергу заперечуючи проти вказаних тверджень позивачем у відповіді на позов та відзиві на апеляційну скаргу зазначено про те, що згідно розміщеного на сайті відповідача у розділі "Публічна інформація" (https://www.metro.kharkov.ua/publichna-informacziya.html), підрозділ "6. Квартальна, річна фінансова звітність включаючи (за наявності) видатки на виконання некомерційних цілей державної політики та джерела їх фінансування" Звіту про управління за 2022 рік (https://www.metro.kharkov.ua/all-images/doc/zvit-proupravlinnya-za-2022-rik.pdf), надалі за текстом – Звіт, фінансування діяльності підприємства в умовах припинення регулярних перевезень і, відповідно, неотримання доходів від перевезень та поновлення перевезень на безоплатній основі відбувалось з бюджету Харківської міської територіальної громади.
Також, згідно пункту 8 рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради від 08 червня 2022 року № 163 "Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг та транспортних послуг в умовах воєнного стану" вирішено доручити Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради на підставі аналізу фінансово-господарської діяльності комунальних підприємств Харківської міської ради підготувати пропозиції щодо надання вказаним комунальним підприємствам (у тому числі КП "Харківський метрополітен") фінансової підтримки в розмірі затрат підприємств на надання відповідних послуг, зазначених у цьому рішенні, з метою забезпечення своєчасної виплати заробітної плати працівникам та здійснення витрат, необхідних для забезпечення господарської діяльності комунальних підприємств.
Згідно Додатку 2 до рішення 9 сесії Харківської міської ради 8 скликання від 22 грудня 2021 року № 205/21 "Про бюджет Харківської міської територіальної громади на 2022 рік" в редакції рішення 13 сесії Харківської міської ради 8 скликання від 17 листопада 2022 року № 284/22 (https://doc.city.kharkov.ua/uk/profile/document/view/id/704553) у розподілі видатків бюджету Харківської міської територіальної громади на 2022 рік передбачені видатки на "Забезпечення надання послуг з перевезення пасажирів електротранспортом" в розмірі 885’ 313’ 541 гривень, у тому числі видатки на утримання та розвиток метрополітену 396’ 468’ 163 гривень по загальному фонду та 175’ 472’ 878 гривень по спеціальному фонду (і це без врахування 313’ 372’ 500 гривень витрат на розвиток мережі метрополітенів за рахунок коштів, які надаються з державного бюджету). Такі відомості містяться у додатку 7 до вказаного рішення (Розподіл витрат бюджету Харківської міської територіальної громади на реалізацію місцевих/ регіональних програм у 2022 році).
За Звітом 2022 року дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) склав 168205,4 тис. грн (а саме: доходи від перевезення (пасажиропотоку) платних пасажирів; отримана через КП "Харківпасс" компенсація втрат доходів за пільгові перевезення студентів навчальних закладів, що профінансовані за рахунок коштів обласного бюджету; дохід від неосновної (підсобно-допоміжної) діяльності (послуги з надання місць під рекламу, послуги оренди, роботи з договорів тощо).    
Також, згідно Звіту доходи від іншої операційної діяльності склали 612’ 641,5 тис. грн. З них найбільш вагомі - фінансування діяльності підприємства в умовах припинення регулярних перевезень, і відповідно, неотримання доходів від перевезень та поновлення перевезень на безоплатній основі з бюджету Харківської міської територіальної громади (далі – ХМТГ) за напрямками надходжень:
- фінансова підтримка на забезпечення виплати заробітної плати працівникам та на здійснення першочергових витрат, необхідних для забезпечення господарської діяльності підприємства в сумі 492’ 022,7 тис. грн;
- на виконання пункту 9.4 Програми сприяння безпечній життєдіяльності у сфері соціального захисту населення м. Харкова на 2021 – 2025 роки, затвердженої рішенням 37 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 19.08.2020 №2257 (зі змінами), протягом 2022 року метрополітену надійшла компенсація втрат доходів за перевезення пільгових категорій громадян в сумі 108’ 476,5 тис. грн.
Загальна фактична сума "інших доходів" за 2022 рік склала 27’ 265,9 тис. грн, з них  доходи в сумі нарахованої амортизації на безоплатно отримані підприємством необоротні активи; оприбуткування ТМЦ від списання необоротних активів, дооцінка вартості знаків поштової оплати, короткострокове орендне зобов`язання.
Таким чином, позивач вважає, що зазначених вище доходів цілком достатньо для сплати суми основного боргу у розмірі 100’ 800,00 гривень щодо послуг, які були надані до 24 лютого 2022 року і вочевидь були компенсовані платними перевезеннями за цей період.
При цьому апеляційна скарга не містить жодних спростувань щодо аргументів і доводів, викладених у поданій до суду першої інстанції відповіді на відзив (які також викладені у відзиві на апеляційну скаргу).
Таким чином, з 23.05.2022 КП "Харківський метрополітен" продовжує здійснювати перевезення пасажирів за рахунок фінансування, отримуваного від засновника (Харківської міської ради). 
При цьому, відповідачем не зазначено як такий спосіб отримання доходів шляхом фінансування діяльності підприємства з бюджету Харківської міської територіальної громади (далі – ХМТГ) (а не в якості доходів від перевезення (пасажиропотоку) платних пасажирів) вплинув на можливість відповідача здійснити розрахунки за спірним договором. 
Крім того, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб та громадських формувань КП "Харківський метрополітен", окрім основного виду діяльності - пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення, здійснює також інші види економічної діяльності, а саме: 85.32 професійно-технічна освіта; 85.59 інші види освіти, н.в.і.у.; 49.41 вантажний автомобільний транспорт; 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 71.12 діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах; 73.11 рекламні агентства; 35.14 торгівля електроенергією; 35.13 розподілення електроенергії; 41.20 будівництво житлових і нежитлових будівель; 43.21 електромонтажні роботи; 43.99 інші спеціалізовані будівельні роботи, н.в.і.у.; 52.21 допоміжне обслуговування наземного транспорту (т.1, а.с.53). 
З наданого Звіту також вбачається отримання доходів, зокрема, з інших видів діяльності підприємства, окрім його основного виду діяльності. 
Судова колегія погоджується з твердженням відповідача стосовно впливу вказаних обставин (внаслідок збройної агресії Російської Федерації введення з 24 лютого 2022 року воєнного стану з припиненням на три місяці регулярних пасажирських перевезень та поновленням діяльності з перевезень пасажирів на безоплатній основі) на фінансовий стан підприємства, що також вбачається зі Звіту. 
Проте, останнім не доведено виникнення таких фінансових труднощів, що унеможливлювали б належним чином виконати зобов`язання за спірним договором в частині розрахунку за надані послуги на суму 100800,00 грн, та як наслідок звільнення відповідача від відповідальності у вигляді спати пені за порушення господарського зобов`язання.
До того ж, вказаним пунктом договору фактично передбачено можливість затримки з оплати за надані послуги без визначення конкретного строку здійснення такої оплати (тобто за наявності фінансових труднощів замовник має право не розраховуватись за надані послуги), що не узгоджується ні з приписами чинного законодавства щодо оплатності договорів про надання послуг, ні зі звичаями ділового обороту про необхідність здійснення відповідного розрахунку у визначений термін. 
Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. А тому в даному випадку для застосування пункту 2.7 договору має бути доведено, що фінансові труднощі виникли після укладення договору та унеможливили його виконання, тобто причинно-наслідковий зв`язок. 
Водночас, відповідачем не оскаржується рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми основного боргу, та як наслідок, не спростовуються висновки щодо настання строку розрахунку за надані послуги у визначений договором строк, а відтак прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання. 
Колегія суддів, оцінюючи умови пункту 2.7 договору в сукупності зі встановленими обставинами даної справи, зважаючи на обставини виникнення зобов`язання щодо оплати за надані послуги за спірним договором ще у 2021 році (кінцевий строк оплати настав у травні-липні 2022 року), з урахуванням поведінки відповідача щодо неповідомлення позивача у розумний строк про виникнення обставин, що перешкоджали виконанню зобов`язань за цим договором, зокрема виникнення фінансових труднощів, а також не доведення останнім неможливості виконання таких зобов`язань внаслідок цих обставин з огляду на продовження здійснення господарської діяльності підприємством та отримання відшкодування за рахунок місцевого бюджету та доходів від інших видів діяльності, не вбачає в даному випадку обставин для звільнення відповідача від відповідальності (зокрема, сплати пені) за порушення господарського зобов`язання з оплати отриманих послуг за договором.
Водночас, суд першої інстанції, керуючись приписами статті 233 ГК України, статті 551 ЦК України, дійшов висновку про можливість зменшення суми пені до 50%.
Судова колегія зазначає, що главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність, передбачена за правопорушення у сфері господарювання, застосовується до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. До господарсько-правової відповідальності застосовними є загальні засади цивільного законодавства: справедливість, добросовісність, розумність.
За частиною 2 статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
Згідно з частинами 1, 2 статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора (висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).
Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Аналогічні принципи наведено у статті 233 Господарського кодексу України, за змістом якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Отже, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 29.09.2020 у справі №909/1240/19 (909/1076/19), від 24.12.2020 у справі №914/1888/19, від 26.01.2021 у справі №916/880/20, від 23.01.2021 у справі №921/580/19, від 26.01.2021 у справі №916/880/20.
Поряд з тим, Верховний Суд у постанові від 29 липня 2021 року у справі №904/3526/20 зауважив, що закріплений у частині третій статті 551 Цивільного кодексу України законодавцем принцип фактично є можливістю обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності та може бути застосований і як норма прямої дії як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18.
Правовий аналіз приписів статей 551 Цивільного кодексу України, 233 Господарського кодексу України свідчить про те, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов та на розсуд суду. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04 травня 2018 року у справі №917/1068/17, від 22 січня 2019 року у справі №908/868/18, від 03 червня 2019 року у справі №914/1517/18.
Отже, питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.
Місцевим господарським судом було враховано господарську діяльність відповідача, причини неналежного виконання відповідачем зобов`язання щодо своєчасної оплати і його ступінь вини, а також, враховуючи те, що підприємство відповідача є стратегічним підприємством, відсутність у матеріалах справи доказів понесення позивачем збитків внаслідок прострочення оплати, та не співмірність заявленої до стягнення суми пені з основною сумою боргу за договором, дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, суд вважає, що стягнення з боржника заявленої до стягнення суми пені не може бути джерелом збагачення кредитора, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про можливість зменшити розмір пені на 50%.
Приписи частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України свідчать про те, що саме суд першої та апеляційної інстанцій користується певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення.
Місцевий господарський суд реалізував надане право на зменшення розміру пені за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на доказову базу, встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів.
Вказані обставини не заперечуються сторонами та висновки суду першої інстанції в частині зменшення розміру пені на 50 % не є предметом апеляційного оскарження.
Враховуючи, що за наслідками перегляду даної справи суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявленого розміру пені у сумі 12364,95 грн, зважаючи на висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для зменшення розміру пені (не спростовуються учасниками справи), колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 6182,47 грн. 
Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача пеня у розмірі 6182,47 грн, 3% річних у розмірі 3296,80 грн та 14666,12 грн інфляційних втрат.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткової зміни рішення Господарського суду Харківської області від 11.09.2023 у справі №922/3066/23 в частині стягнення суми пені та 3% річних у відповідності до підпункту 1 частини 1 статті 277 ГПК України з викладенням його в редакції даної постанови, то апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню.
Щодо інших аргументів учасників справи, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу і не впливають на результат вирішення спору, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною у залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010).
Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до частини 1 статті 277 ГПК України, підставами для зміни судового рішення судового рішення є, зокрема, нез`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції у даній справі обставини та докази на їх підтвердження, перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та відповідність рішення нормам процесуального права, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені та 3% річних не відповідає вимогам статті 236 ГПК України, а тому підлягає зміні в цій частині.
За змістом частини першої статті 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини дев`ятої статті 129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 14 статті 129 ГПК України).
З огляду на те, що спір у цій справі виник із неправильних дій відповідача, які призвели до порушення зобов`язання щодо своєчасного та належного розрахунку за надані послуги, а також враховуючи, що часткове задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги відповідача обумовлене необґрунтованістю частини позовних вимог та реалізацією судом свого права на зменшення розміру неустойки, то судовий збір покладається пропорційно розміру задоволених позовних вимог на позивача та відповідача (без урахування зменшення суми пені).
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 2 ч.1 ст. 275, ч.1 ст. 277, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Харківський метрополітен" задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Харківської області від 11.09.2023 у справі №922/3066/23 змінити.
Викласти абзац 2 резолютивної частини рішення Господарського суду Харківської області від 11.09.2023 у справі №922/3066/23 у такій редакції:
"Стягнути з Комунального підприємства "Харківський метрополітен" (61052, м. Харків, вул. Різдвяна, 29, код ЄДРПОУ: 04805918) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГАТРАНС ІНВЕСТ" (61124, м. Харків, вул. Матросова, 8а, код ЄДРПОУ: 40442258) 100800,00 грн основного боргу; 6182,47 грн пені; 3296,80 грн 3% річних; 14666,12 грн інфляційних втрат та 2453,36 грн судового збору.".
В іншій частині рішення Господарського суду Харківської області від 11.09.2023 у справі №922/3066/23 залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГАТРАНС ІНВЕСТ" (61124, м. Харків, вул. Матросова, 8а, код ЄДРПОУ: 40442258) на користь Комунального підприємства "Харківський метрополітен" (61052, м. Харків, вул. Різдвяна, 29, код ЄДРПОУ: 04805918) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 819,16 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 28.12.2023. 

Головуючий суддя                                                                     В.О. Фоміна

Суддя                                                                                           О.О. Крестьянінов  

Суддя                                                                                           О.А. Пуль