ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/292/24 Справа № 216/2879/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н.О. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,
за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 червня 2023 року в цивільній справі номер 216/2879/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Лубінець Дмитро Валерійович, про визнання незаконним контролю за діями працівника на робочому місці, зобов`язання вчинення дій, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської областізвернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Лубінець Дмитро Валерійович, про визнання незаконним контролю за діями працівника на робочому місці, зобов`язання вчинення дій, стягнення моральної шкоди, з урахуванням уточненої позовної заяви обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що 06.04.2011 року він був прийнятий на роботу охоронником II розряду служби безпеки та охорони ПАТ «Енергія».
У Центрально-Міському районному суді міста Кривого Рогу Дніпропетровської області розглядалась позовна заява ОСОБА_1 про поновлення його на роботі (справа №216/1431/19), де під час допиту свідка ОСОБА_3 т.в.о начальника Служби безпеки і охорони ПрАТ «ІВП «Енергія», а з грудня 2018 року - т.в.о начальника Режимно-секретного відділу ПрАТ «ІВП «Енергія», встановлено, що ОСОБА_3 щодня переглядає камери відеоспостереження. ОСОБА_3 , таким чином, вона за допомогою камер відеоспостереження здійснює контроль за всіма працівниками охорони. На підставі цих відеоспостережень вона склала докладну на ім`я генерального директора «ІВП «Енергія», і на ОСОБА_1 накладено дисциплінарні стягнення (наказ №118 від 22.10.2018 року; наказ №132 від 20.11.2018 року, наказ №9 від 07.02.2019 року).
08.02.2019 року, тобто на другий день після наказу №9 від 07.02.2019 року генеральний конструктор-генеральний директор ПрАТ «ІВП «Енергія» ОСОБА_4 видав наказ №9к «Про звільнення охоронця Служби безпеки і охорони ОСОБА_1 », де було вказано: «У зв`язку з систематичним невиконанням охоронцем Служби безпеки і охорони ОСОБА_1 без поважних причин обов`язків, покладених на нього Посадовою інструкцією, трудовим договором та Правилами внутрішнього трудового розпорядку, з урахуванням того, що до нього раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення у вигляді догани, керуючись п. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України».
У мотивувальній частині наказу №9к від 08.02.2019 року вказувалось, що на підставі доповідних записок виконуючого обов`язку начальника Служби безпеки і охорони ОСОБА_3 , пояснювальних записок інспектора Режимно-секретного відділу ОСОБА_5 , перегляду 
записів камер відеоспостереження, встановлених по маршруту пересування охорони по території підприємства за період з 27.01.2019 року по 28.01.2019 року були виявлені порушення п.п. 3.5, 3.7., 3.8 «Посадової інструкції охоронця» та розпорядження №5 від 10.11.17 року «Про виконання припису служби охорони праці №18 від 10.11.17 року охоронцем Служби безпеки і охорони ОСОБА_1 . А саме, згідно з п.п. 3.5, 3.7 зазначеної інструкції, у період з 8:00 27.01.2019 року по 8:00 28.01.2019 року охоронець ОСОБА_1 зобов`язаний був через кожні 40 хвилин обходити територію підприємства по затвердженому маршруту, згідно зі Схемою території підприємства та маршруту руху охорони, та з яким ОСОБА_1 був ознайомлений особисто під підпис. На підставі записів камер відеоспостереження за період з 8:00 27.01.2019 року по 8:00 28.01.2019 року виявлено, що охоронець ОСОБА_1 обхід території кожні 40 хвилин не здійснював, чим порушив п.п. 3.5, 3.7. «Посадової інструкції охоронця», та ст. 30, 139, 142 КЗпП України. Відповідно до п. 3.8 «Посадової інструкції охоронця» охоронцю забороняється спати на робочому місці. Відповідно до розпорядження №5 від 10.11.17 року «Про виконання припису Служби охорони праці №18 від 10.11.17 року», забороняється експлуатація електрообігрівальних приладів у побутовому приміщення СБЮ (дерев`яна споруда). З зазначеним розпорядженням ОСОБА_1 ознайомлений особисто під підпис. На підставі записів камер відеоспостереження за період з 20:30 27.01.2019 року по 5:40 28.01.2019 року виявлено, що охоронець ОСОБА_1 в період часу 22:04 27.01.19 року вийшов із прохідної підприємства на територію підприємства, звернув в сторону дерев`яної споруди та до 05:32 28.01.19 року на прохідну не повертався. Також виявлено у дерев`яній споруді обладнане спальне місце та дерев`яна споруда опалювалася електрообігрівальними приладами. Охоронець Служби безпеки і охорони ОСОБА_1 по факту виявлених порушень п. 3.5, 3.7, 3.8 Посадової інструкції, розпорядження №5 від 10.11.17 року «Про виконання припису Служби охорони праці №18 від 10.11.17 року» відмовився надати пояснювальні записки, що було зафіксовано комісією та складено відповідні акти. Розпорядженнями №4, №5 від 04.02.19 року додатково було запропоновано охоронцю ОСОБА_1 надати пояснення щодо зазначених вище порушень, але від надання пояснень ОСОБА_1 відмовився. Подібні порушення трудової дисципліни охоронець ОСОБА_1 неодноразово вчиняв і раніше, за що відповідно до наказів №118 від 22.10. 2018 року, №132 від 20.11. 2018 року, №9 від 07.02. 2019 року до нього застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення у вигляді догани».
13.07.2022 року у судовому засіданні у справі №216/1431/19 також було встановлено, що камери відеоспостереження переглядала не тільки ОСОБА_3 , але ще декілька працівників ПрАТ «ІВП «Енергія», при цьому без згоди ОСОБА_1 про це свідчать: акт перегляду записів камер відеоспостереження по маршруту руху охоронця ОСОБА_1 від 28.01.2019 року, який підписали у складі спеціальної комісії: ОСОБА_3 - т.в.о начальника Служби безпеки і охорони ПрАТ «ІВП «Енергія», ОСОБА_6 - начальник відділу кадрів ПрАТ «ІВП «Енергія», ОСОБА_7 - голова профкому ПрАТ «ІВП «Енергія», ОСОБА_8 - провідний інженер відділу праці ПрАТ «ІВП «Енергія». 
ОСОБА_1 вважає, що суд повинен звернути увагу на використання камер відеоспостереження за роботою працівників ПАТ «ІВП «ЕНЕРГІЯ» як на втручання в його особисте життя, і згідно з українським законодавством особи, які здійснюють стеження за працівниками за допомогою камер відеоспостереження, повинні нести відповідальність, у тому числі і кримінальну.
ОСОБА_1 звертає увагу суду на те, що ОСОБА_3 була зацікавлена в контролі за поведінкою працівника на робочому місці, для того щоб керівництво ПрАТ «ІВП «Енергія» бачило в неї цінного працівника, і призначило її на посаду начальника СБ і О, так як вона з 2015 року була т.в.о СБ і О. 
Вважає переконання ОСОБА_4 і ОСОБА_3 про те, що приватне життя співробітника закінчується з моменту приходу його на роботу є невірним. Адже згідно з постановою Європейського суду із прав людини від 24 червня 2004 року кожна людина має свою особисту зону інтересів, що є недоторканною навіть у робочий час. З даних вимог законодавства випливає, що відеоспостереження працівників на робочому місці можливе лише за згодою особи на його проведення. В іншому випадку воно є незаконним. Також треба враховувати, що, влаштовуючись або вже працюючи на певній посаді, працівник має право на повну достовірну інформацію про умови праці та вимоги на робочому місці (ст. 29 КЗпП України), до них також можна віднести способи контролю щодо його виробничої діяльності.
З цих підстав генеральний конструктор-генеральний директор не мав права притягувати до дисциплінарної відповідальності, і тим паче звільнити з посади ОСОБА_1 на підставі перегляду записів камер відеоспостереження, також за цими підставами не можна проводити перегляд записів камер відеоспостереження третіми особами без згоди ОСОБА_1 
ОСОБА_1 вважає, що ще одним важливим питанням є захист персональних даних працівників, отриманих у ході відеоспостереження, з метою уникнення розголошення приватної інформації. Відеоспостереження підпадає під норми Закону України «Про захист персональних даних», і працівник, за яким ведеться спостереження, має бути про це проінформований і дати свою згоду.
Діями ОСОБА_3 йому завдана моральна шкода, так як він є інвалідом війни 3 групи, яку він отримав під час військових зборів з ліквідації аварії на ЧАЕС у 1987 році, і тому він 2-3 рази на рік вимушений проходити курс поновлення здоров`я у медичних закладах, але після незаконного звільнення з роботи на підставі доповідних записок ОСОБА_3 про порушення трудової дисципліни, які були здобуті у результаті спостереження за його роботою камерами відеоспостереження, у нього погіршився стан здоров`я і він вимушений був звертатися за медичною допомогою, що підтверджується відповідними медичними документами. 05.07.2022 року йому було безстроково встановлено II групу інвалідності, що призвело до неможливості працювати.
Позивач просив суд:
- визнати контроль ОСОБА_3 - т.в.о начальника служби безпеки і охорони ПрАТ «ІВП «ЕНЕРГІЯ» за діями на робочому місці охоронця ОСОБА_1 за допомогою відеоспостереження, що призвело до звільнення з його з роботи, – протиправним;
- встановити, що спостереження за охоронцем ОСОБА_1 за допомогою камер відеоспостереження, а також збір, зберігання та розповсюдження персональних даних ОСОБА_3 без згоди ОСОБА_1 є незаконним;
- зобов`язати ОСОБА_3 знищити усі відеоматеріали, які свідчили б про спостереження та контроль за роботою ОСОБА_1 у наступні дні: 08.10.2018 року, 12.11.2018 року, з 23.01.2019 року по 24.01.2019 року, з 27.01.2019 року по 28.01.2019 року;
- стягнути з ОСОБА_3 моральну шкоду у сумі 100000,00 грн.
Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 червня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Лубінець Дмитро Валерійович, про визнання незаконним контролю за діями працівника на робочому місці, зобов`язання вчинення дій, стягнення моральної шкоди - відмовлено.
Із вказаним судовим рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 червня 2023 року та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права. 
Згідно з наказом №7 від 12.01.2017 року для збереження майна підприємства організовано розміщення камер відеоспостереження та прийнято рішення розмістити по території підприємства камери відеоспостереження. Зазначеним наказом заборонено здійснювати стеження за роботою працівників охорони СБіО ПРАТ ІВП «ЕНЕРГІЯ», а т.в.о. начальника СБіО Москалець Л.В. щодня здійснювала спостереження за роботою охоронців за допомогою відеоспостереження.
Суд не прийняв до уваги, що камери відеоспостереження переглядала не тільки ОСОБА_3 , але ще декілька працівників ПрАТ «ІВП «Енергія», при цьому без згоди ОСОБА_1 . Про це свідчить Акт перегляду записів камер відеоспостереження по маршруту руху охоронця ОСОБА_1 від 28.01.2019 року, який підписали у складі спеціальної комісії: Москалець Л.В. - т.в.о начальника СБіО ПрАТ «ІВП «Енергія», ОСОБА_6 - начальник відділу кадрів ПрАТ «ІВП «Енергія», ОСОБА_7 - голова профкому ПРАТ «ІВП «Енергія», ОСОБА_8 - провідний інженер відділу праці ПрАТ «ІВП «Енергія».
Використання камер як відеоспостереження за роботою працівників ПАТ «ІВП «ЕНЕРГІЯ» - це є втручання в їх особисте життя, і згідно з українським законодавством особи, які здійснюють стеження за працівниками за допомогою камер відеоспостереження, повинні нести відповідальність, у тому числі і кримінальну.
Ані при прийомі позивача на роботу охоронцем 06.04.2011 року, ані при прийняті наказу №7 від 12.01.2017 року «Об организации наружного видеонаблюдения за имуществом ПАО «ИПП «ЭНЕРГИЯ», він не був ознайомлений під розпис з тим, що встановлені відеокамери будуть контролювати його роботу охоронцем, і свою згоду на контроль за його роботою за допомогою відеоспостереження він не давав.
Відповідачка незаконно збирала докази порушення ОСОБА_1 трудової дисципліни за допомогою камер відеоспостереження, складала службові записки на ім`я ОСОБА_4 , генерального директора ПрАТ «ІВП «Енергія», який на підставі них видавав накази про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
Від відповідачки ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Позивачем не доведено порушень його прав, а отже позовні вимоги є не обґрунтованими, безпідставними та не можуть бути задоволені, з огляду на наступне.
Згідно з п. 3.10 Посадової інструкції вона мала право використовувати систему відеоспостереження на підприємстві та її матеріали з метою контролю порядку в приміщеннях підприємства та забезпечення безпеки (Посадова інструкція - додається). З метою контролю за збереженням майна ПрАТ «ІВП «Енергія» нею використовувались зовнішні камери відеоспостереження відповідно до Посадової інструкції. 
Будь-якого втручання (або стеження) в особисте та сімейне життя позивача та будь-якого порушення його прав відповідачкою не здійснювалося.
За час роботи на підприємстві ПрАТ «ІВП «Енергія» позивач неодноразово притягався до дисциплінарної відповідальності, а саме: наказом №118 «Про порушення трудової дисципліни» від 22.10.2018 року; наказом №132 «Про порушення трудової дисципліни» від 20.11.2018 року; наказом №9 «Про порушення трудової дисципліни» від 07.02.2019 року. 
Зазначені накази були винесені з дотриманням вимог законодавства України та не були оскаржені позивачем.
Правомірність дій виконувача обов`язків начальника служби безпеки і охорони ПрАТ «ІВП «Енергія» Москалець Л.В. вже досліджувалась Центрально-міським районним судом м. Кривого Рогу та Дніпровським апеляційним судом у справі №216/1431/19 та їм вже надавалась правова оцінка.
Довгинцівським районним судом міста Кривого Рогу по справі №216/2879/22 було встановлено, що вимоги позивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені.
В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги.
В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник відповідачки  ОСОБА_3  адвокат Гілунг О.В. апеляційну скаргу не визнала, вважала її безпідставною, просила судове рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Заслухавши суддю – доповідача, позивача та його представника, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі статтями 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із 
дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПАТ «ІВП «Енергія» з 06.04.2011 року (наказ №25-к від 05.04.2011 року) до 08.02.2019 року (наказ №9-к від 08.02.2019 року), працюючи охоронцем Служби безпеки і охорони (а.с. 16, том 1).
З посадовою інструкцією охоронця ПАТ «ІВП «Енергія», схемою території підприємства та маршруту руху охорони позивач особисто ознайомлений під підпис, який міститься на зворотній стороні зазначених документів.
За час роботи на підприємстві позивач неодноразово притягався до дисциплінарної відповідальності, а саме.:
- наказом №118 « Про порушення трудової дисципліни» від 22.10. 2018 року (а.с. 70, том 1);
- наказом №132 «Про порушення трудової дисципліни» від 20.11. 2018 року (а.с. 77, том 1);
- наказом №9 «Про порушення трудової дисципліни» від 07.02. 2019 року (а.с. 13, том 1).
Позивач особисто під підпис був ознайомлений із наказами №118 від 22.10.2018 року, №132 від 20.11.2018 року. Від особистого підпису щодо ознайомлення з наказом №9 від 07 лютого 2019 року він відмовився, про що комісією у складі працівників відповідача (начальника служби кадрів ОСОБА_6 , провідного економіста з праці ОСОБА_9 , заступника головного конструктора-генерального директора з допоміжного виробництва ОСОБА_7 ) був складений 08.02.2019 року Акт щодо ознайомлення позивача з наказом, та зафіксовано, що позивач відмовився поставити особистий підпис на Наказі №9 від 07.02.2019 року (а.с. 14, том 1).
Відомостей, що накази «Про порушення трудової дисципліни» №118 від 22.10.2018 року, №132 від 20.11.2018 року, №9 від 07.02.2019 року були оскаржені позивачем у встановлені законодавством строки, матеріали справи не містять.
Відповідно до п. 3.5. Посадової інструкції охоронника передбачено під час чергування охоронник зобов`язаний нічим не відволікатися, пересуватися строго по затвердженій схемі маршруту пересування охоронника, уважно оглядати доступи до огорож, воріт виробничих приміщень. П.3.7 передбачається, що через кожні 40 хвилин охоронник зобов`язаний обходити територію підприємства по маршруту пересування охоронника, в інший час виконувати зовнішнє відеоспостереження за територією підприємства по моніторам, які встановлені у кімнаті СБіО на КПП. Пунктом 3.8 забороняється охороннику спати під час чергування, не відступати від схеми маршруту охоронника.
Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.11.2022 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ПрАТ «ІВП «Енергія» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди – відмовлено (а.с. 118-124, том 1).
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07.03.2023 року рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.11.2022 року залишено без змін ( а.с. 125-129, том 1). 
У період часу з 02.03. 2015 року по 25.03.2019 року відповідач ОСОБА_3 виконувала обов`язки начальника служби безпеки і охорони ПрАТ «ІВП «Енергія» ( а.с. 72, том 1).
З метою збереження майна підприємства та у зв`язку із неодноразовими крадіжками майна ПрАТ «ІВП «Енергія» 12.01.2017 року на підставі наказу ПАТ «ІВП «Енергія» наказом №7 було прийнято рішення розмістити по території підприємства зовнішні камери відеоспостереження для того, щоб мати змогу контролювати своє майно, та у випадку крадіжки або проникнення сторонніх осіб мати змогу їх ідентифікувати та звернутися до правоохоронних органів ( а.с. 71, том 1) .
З рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.11.2022 року, яке набрало законної сили, вбачається, що відповідно до п.п. 2.4-2.5 Посадової інструкції начальника служби безпеки та охорони, відповідачка ОСОБА_3 повинна постійно працювати над підвищенням кваліфікації працівників служби, здійснювати контроль над усіма працівниками служби безпеки та охорони стосовно трудової дисципліни, правил внутрішнього трудового розпорядку. На підставі п. 3.3 посадової інструкції вона мала право клопотати про накладення дисциплінарних стягнень підпорядкованих їй працівників. Згідно з п. 3.10 Посадової інструкції вона мала право використовувати систему відеоспостереження на підприємстві та її матеріали з метою контролю порядку в приміщеннях підприємства та забезпечення безпеки (посадова інструкція - додається). З метою контролю за збереженням майна ПрАТ «ІВП «Енергія» нею використовувались зовнішні камери відеоспостереження відповідно до Посадової інструкції (а.с. 73-74, 118-124, том 1). 
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності.
Апеляційний суд вважає, що такий висновок суду першої інстанції є правильним з огляду на наступне.
Відповідно до положень частин 1, 2 статті 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте й сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Частинами 1-3 статті 301 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на особисте життя. Фізична особа сама визначає своє особисте життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб. Фізична особа має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя.
Відповідно до ч. 1 ст. 302 ЦК України, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Частинами 1та 3статті 307 ЦК України визначено, що фізична особа може бути знята на фото- , кіно- , теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото- , кіно- , теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом.
Правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних врегульовані Законом України «Про захист персональних даних».
У статті 2 вказаного Закону визначено значення вжитих термінів, а саме:
- згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди;
- обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем;
- персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.
За положеннями частин 1, 3, 5 статті 6 Закону, мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях,установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних. Обробка персональних даних здійснюється відкрито і прозоро із застосуванням засобів та у спосіб, що відповідають визначеним цілям такої обробки.
Склад та зміст персональних даних мають бути відповідними, адекватними та не надмірними стосовно визначеної мети їх обробки.
Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до положень ст. 8 Закону, суб`єкт персональних даних має право знати про джерела збирання, місцезнаходження своїх персональних даних, мету їх обробки, місцезнаходження або місце проживання (перебування) володільця чи розпорядника персональних даних або дати відповідне доручення щодо отримання цієї інформації уповноваженим ним особам, крім випадків, встановлених законом; пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних; пред`являти вмотивовану вимогу щодо зміни або знищення своїх персональних даних будь-яким володільцем та розпорядником персональних даних, якщо ці дані обробляються незаконно чиє недостовірними; на захист своїх персональних даних від незаконної обробки та випадкової втрати, знищення, пошкодження у зв`язку з умисним приховуванням, ненаданням чи несвоєчасним їх наданням, а також на захист від надання відомостей, що є недостовірними чи ганьблять честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи.
Підстави для обробки персональних даних визначені у статті 11 Закону. Такими підставами є згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних; захист життєво важливих інтересів суб`єкта персональних даних; необхідність виконання обов`язку володільця персональних даних, який передбачений законом; необхідність захисту законних інтересів володільця персональних даних або третьої особи, якій передаються персональні дані, крім випадків, коли потреби захисту основоположних прав і свобод суб`єкта персональних даних, у зв`язку з обробкою його даних переважають такі інтереси.
У рішенні від 20.01.2012 року №2-рп/2012 Конституційний суд України ухвалив, що в аспекті конституційного подання положення частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України слід розуміти так:
- інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов`язані з особою та членами її сім`ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною;
- збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
У пункті 3.1 вказаного рішення зазначено, що особистим життям фізичної особи є її поведінка у сфері особистісних, сімейних, побутових, інтимних, товариських, професійних, ділових та інших стосунків поза межами суспільної діяльності, яка здійснюється, зокрема, під час виконання особою функцій держави або органів місцевого самоврядування.
Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя узгоджується із міжнародно-правовими актами.
Статтею 12 Загальної декларації прав людини передбачено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, тайну його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань.
У статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права зазначено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте чи сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканість його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь чи репутацію.
Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У пункті 55 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Антовіч і Міркович проти Чорногорії» (від 28 листопада 2017 року) зазначено, що у цій справі суд вже розглянув, що відеоспостереження за працівником на робочому місці, будь то приховане чи ні, повинно розглядатися як значне вторгнення в приватне життя співробітника, і, отже, він вважає що воно являє собою втручання за змістом статті 8. Будь-яке втручання може бути виправдане тільки відповідно до статті 8 § 2, якщо воно відповідає закону, переслідує одну з законних цілей, до якої відноситься це положення, і є необхідним в демократичному суспільстві для досягнення такої мети (див. Vukota-Bojiж v. Switzerland, №61838/10, § 60, 18 жовтня 2016 року).
У даному рішенні встановлено порушення статті 8 Конвенції з огляду на те, що у відповідному законодавстві явно встановлено певні умови, які повинні бути виконані до того, як буде застосований нагляд за аудиторіями, і що в даному випадку ці умови не були виконані і з урахуванням рішення Агентства в цьому відношенні (за відсутності будь-якого розгляду цього питання національними судами), суд не може не зробити висновок, що вказане втручання не відповідає закону, у зв`язку з чим питання про дотримання інших вимог пункту 2 статті 8 не розглядалося.
З рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лопез Рібалда та інші проти Іспанії» (рішення Великої палати від 17 жовтня 2019 року) вбачається, що задля з`ясування обґрунтованості відеоспостереження національні суди мали б з`ясувати, чи були працівники поінформовані про відеоспостереження; визначити ступінь контролю та втручання; чи були надані законні причини для застосування такого спостереження; можливість застосування менш жорстких (інтрузивних) заходів; проаналізувати наслідки спостереження для працівників, надання відповідних гарантій, таких як відповідна інформація або можливість подачі скарги.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Барбулеску проти Румунії» (рішення Великої Палати від 5 вересня 2017 року) встановлено порушення ст.8 Конвенції, оскільки внутрішньодержавні суди не змогли встановити, зокрема, чи отримав заявник попереднє повідомлення від свого роботодавця про ймовірність того, що його листування за допомогою програми обміну миттєвими повідомленнями компанії Yahoo може переглядатися, також вони не взяли до уваги той факт, що заявник не був повідомлений про ступінь і характер спостереження або про ступінь втручання в особисте життя або в його кореспонденцію. Крім того, суди не визначили, по-перше, особливі причини, що виправдовують застосування заходів спостереження, по-друге, чи міг роботодавець використовувати заходи, пов`язані з меншим ступенем втручання в особисте життя і кореспонденцію заявника, і, по-третє, чи могло листування заявника бути оцінене без його відома (див. §120-121 цього рішення).
Отже, виходячи з наведеного, для вирішення цього спору суду необхідно з`ясувати законну підставу та обґрунтовану мету спостереження, чи були працівники поінформовані про систему відеоспостереження; визначити ступінь контролю та втручання; чи були надані законні причини для застосування такого спостереження; можливість застосування менш жорстких (інтрузивних) заходів; проаналізувати наслідки спостереження для працівників.
Судом встановлено, що у період часу з 02.03.2015 року по 25.03.2019 року відповідач ОСОБА_3 виконувала обов`язки начальника служби безпеки і охорони ПрАТ «ІВП «Енергія».
З метою збереження майна підприємства та у зв`язку із неодноразовими крадіжками майна ПрАТ «ІВП «Енергія» на підставі наказу ПАТ «ІВП «Енергія» наказом №7 від 12.01.2017 року «Про організацію зовнішнього відеоспостереження за майном ПАТ «ІВП «Енергія» було прийнято рішення розмістити по території підприємства зовнішні камери відеоспостереження для того, щоб мати змогу контролювати своє майно, та у випадку крадіжки або проникнення сторонніх осіб мати змогу їх ідентифікувати та звернутися до правоохоронних органів.
Відповідно до п. 2.4-2.5 Посадової інструкції начальника служби безпеки та охорони, відповідачка ОСОБА_3 повинна була постійно працювати над підвищенням кваліфікації працівників служби, здійснювати контроль над усіма працівниками служби безпеки та охорони стосовно трудової дисципліни, правил внутрішнього трудового розпорядку. На підставі п. 3.3 Посадової інструкції вона мала право клопотати про накладення дисциплінарних стягнень підпорядкованих їй працівників. Згідно з п. 3.10 Посадової інструкції вона мала право використовувати систему відеоспостереження на підприємстві та її матеріали з метою контролю порядку в приміщеннях підприємства та забезпечення безпеки. 
З огляду на викладене, перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 червня 2023 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів втручання відповідачки ОСОБА_3 в особисте та сімейне життя позивача та будь-якого порушення його прав.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідачка ОСОБА_3 , виконуючи свої трудові обов`язки відповідно до Посадової інструкції, діяла в межах своїх повноважень.
Крім того, наказ №7 від 12.01.2017 року «Про організацію зовнішнього відеоспостереження за майном ПАТ «ІВП «Енергія» є діючим та не скасований. В ньому в п. 4 наведено, що розміщено на території підприємства запобіжні таблички про ведення зовнішнього відеоспостереження. 
Відтак, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення, рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 червня 2023 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 19 лютого 2024 року.

Суддя: