Дата документу 06.02.2024 Справа № 317/2624/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 317/2624/21 
Провадження №22-ц/807/245/24
Головуючий в 1-й інстанції – Ачкасов О.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року                                 місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	
секретар	Бєлова А.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 26 жовтня 2023 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 26 жовтня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та скасування державної ресторації транспортного засобу,- 

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та скасування державної реєстрації транспортного засобу, посилаючись на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 1995 року. Транспортний засіб MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, 2019 року випуску, був придбаний за спільні кошти подружжя, однак всупереч цьому відповідачка самостійно на власний розсуд, без згоди позивача, як співвласника, розпорядилась рухомим майном шляхом його відчуження. Автомобіль було відчужено на користь доньки, ОСОБА_1 , якій достеменно було відомо, що транспортний засіб належить позивачу та ОСОБА_2 на праві спільної власності. Таким чином, при укладенні правочину купівлі-продажу транспортного засобу відповідачем ОСОБА_2 з відповідачем ОСОБА_1 ,  стороною правочину порушені вимоги ч. 1 ст. 203 ЦК України щодо відповідності цього правочину нормам ЦК України, тому відповідний правочин є недійсним. 

РішеннямЗапорізького районного суду Запорізької області від 26 жовтня 2023 року, позов задоволено у повному обсязі.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу №7106/21/006470 від 29.05.2021 року транспортного засобу - MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, легковий універсал чорного кольору, 2019 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , дизельний, об`ємом 1950 см.куб., укладений між ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ).
Скасовано державну реєстрацію транспортного засобу MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, легковий універсал чорного кольору, 2019 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , дизельний, об`ємом 1950 см.куб. за ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) судові витрати за подання позову та заяви про забезпечення позову у розмірі 1135,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) судові витрати за подання позову та заяви про забезпечення позову у розмірі 1135,00 грн.                        

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, в яких посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог позову.

Узагальненими доводами апеляційних скарг є те, що спірне майно не є спільною сумісною власністю подружжя, і відповідачами у справі надано цьому докази. Дії ОСОБА_1 як покупця є добросовісними. Спосіб захисту порушеного права вибраний позивачем не є ефективним. 

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги підлягає задоволенню частково з наступних підстав. 

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 28.04.1995 по 27.07.2021 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

Згідно рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27.07.2021 р., шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано.

Від шлюбу сторони мають спільну доньку – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 від 28.11.1995 р., виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарського району м. Запоріжжя, актовий запис №960.

Згідно тверджень, викладених у відзиві на позов, починаючи з 2016 року ОСОБА_1 проживає у Чеській Республіці, перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 , ведуть спільний бюджет протягом чотирьох років, отримує дохід у Чеській Республіці.

За період шлюбу за рахунок спільних сумісних коштів подружжя придбало автомобіль MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, 2019 року випуску, що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу 242/2021/2396316 від 21.01.2021 р., згідно якого ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_5 вищезазначений транспортний засіб. Факт придбання транспортного засобу під час перебування у зареєстрованому шлюбу з позивачем визнається відповідачкою ОСОБА_2 .

Відповідно до копії договору комісії №7106/21/006470 від 29.05.2021 відповідачка ОСОБА_2 доручила Комітенту ВП №11 ТОВ «ЗАПОРІЖЖЯ ДРАЙВ КОМПАНІ» за комісійну плату вчинити продаж транспортного засобу за 9208 гривень, що також підтверджується акту технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер №7106/21/006470.

Того ж дня, 29.05.2021 р., ВП №11 ТОВ «ЗАПОРІЖЖЯ ДРАЙВ КОМПАНІ» уклало договір купівлі-продажу транспортного засобу №7106/21/006470 від 29.05.2021 року, відповідно до якого автомобіль MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, 2019 року випуску, було відчужено на користь ОСОБА_1 за 9208 гривень., що також підтверджується актом огляду реалізованого транспортного засобу №7106/21/006470 від 29.05.2021 року.

На підставі вищевказаних документів автомобіль MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, 2019 року випуску, державний номер НОМЕР_7 , був перереєстрований 29.05.2021 на нового власника ОСОБА_1 .

Згідно довідки №45/21 від 28.07.2021 р., виданої спеціалістом – автотоварознавцем, аварійним комісаром, оцінювачем ОСОБА_6 , вартість автомобіль MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, 2019 року випуску, станом на 28.07.2021 р., становила 69411 Доларів США, що за курсом НБУ (1 ДОЛЛАР = 26,906 грн.) дорівнювала 1607104 грн.

Виходячи, із досліджених матеріалів справи, спірний автомобіль MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, 2019 року випуску, був придбаний подружжям під час перебування у шлюбі, а отже є їхньою спільною сумісною власністю і кожна зі сторін має рівні права на нього. 

Посилання відповідачів та їх представника про те, що спірний автомобіль придбано за власні кошти ОСОБА_2 в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження. 

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про відсутність його письмової згоди на укладення договору купівлі-продажу автомобіля марки MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, 2019 року випуску. А оскільки зазначений автомобіль набутий за спільні кошти під час шлюбу сторін та є їхньою спільною сумісною власністю, неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України і є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля відповідно до статей 203, 215 ЦК України.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

       Відповідно до частини першої статей 3, 15, 16 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У загальному розумінні захист цивільних прав слід розуміти як передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У кожній конкретній справі позивач на власний розсуд обирає спосіб (способи) захисту його порушеного, оспорюваного чи невизнаного права.

       Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституцій України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право саме на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

       Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), ніж положення Законів України, зокрема кодексів, порушене цивільне право чи інтерес підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)).

       Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Разом з тим цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено в цій статті.

       Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

       За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).

       За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

       Прикладом спільного майна є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку та/або доходу (стаття 60 СК України). При цьому дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

       Також частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

       Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).

       Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

       Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.

       Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

       Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснує, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)).

       Позивачем у справі заявлено вимоги щодо визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та скасування державної ресторації транспортного засобу, при цьому зважуючи на підстави позову, а саме порушення відповідачем ОСОБА_2 при укладанні спірного договору купівлі-продажу прав спільної сумісної власності позивача у справі, не заявлено вимог щодо застосування наслідків недійсності правочину, які б ефективно захистили права позивача, шляхом повернення і закріплення за ним відповідних майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо.

       Заявлений позивачем спосіб захисту порушеного права не є повним і не забезпечить досягнення правової мети, задоволення вимог позову в даному випадку провокує нове звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

       Враховуючи викладене, наявні підстави для часткового задоволення вимог апеляційних скарг та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог позову. При цьому колегія суддів зауважує, що відмова у задоволені позову із зазначених підстав не позбавляє позивача права звернутися до суду із відповідними вимогами визначивши ефективний спосіб захисту порушеного права. 

       Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

       Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

       Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

       Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

       Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 26 жовтня 2023 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту. 

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та скасування державної ресторації транспортного засобу – відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 08 лютого 2024 року.

Судді:                                                 С. В. Кухар

                                        О.В. Крилова

                                                                               О.З. Поляков