ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2024 року 
м. Київ
справа № 460/15639/21
провадження № К/990/21821/23
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Жука А.В.,
суддів: Мельник-Томенко Ж.М.,   Мартинюк Н.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції справу 
за позовом  ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Рівненської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 січня 2023 року (у складі: головуючого судді - Дудар О.М.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року (у складі: головуючого судді - Ільчишин Н.В., суддів: Коваля Р.Й., Гуляка В.В.) у справі №460/15639/21, 
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. У листопаді 2021 року ОСОБА_1 ( далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач-1), Рівненської обласної прокуратури (далі -  відповідач-2), в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.07.2020 у справі № 826/17805/14 про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Рівненської області з 24.10.2014.
стягнути з Рівненської обласної прокуратури на його користь середній заробіток за час затримки Офісом Генерального прокурора виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.07.2020 у справі № 826/17805/14 про поновлення ОСОБА_1 з 24.10.2014 на посаді заступника прокурора Рівненської області, за період з 31.07.2020 по 27.09.2021, в розмірі 910  407, 67 грн.
2. Позовні вимоги були обґрунтовано тим, що рішення суду від 16.07.2020 в частині поновлення позивача на посаді виконано лише 28.09.2021, а тому існують правові підстави для стягнення за час затримки виконання рішення суду середнього заробітку із застосуванням коефіцієнта підвищення посадового окладу.
3. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10.02.2022, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.05.2022, адміністративний позов задоволено в повному обсязі.
4. Постановою Верховного Суду від 08.11.2022 касаційні скарги Рівненської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора задоволено частково, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10.12.2022 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.05.2022 скасовано, а справу №460/15639/21 направлено на новий розгляд до Рівненського окружного адміністративного суду.
5. За висновками суду касаційної інстанції, судами попередніх інстанцій не досліджено обставин, з якими п.10 Порядку № 100 пов`язує необхідність застосування при розрахунку середнього заробітку (за час вимушеного прогулу) коефіцієнту підвищення, виходячи із посадового окладу, визначеного Постановою КМУ №1155, з урахуванням приписів абз.3 п. 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX. Верховний Суд вважав передчасними висновки судів попередніх інстанцій щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.07.2020 у справі №826/17805/14 за період з 31.07.2020 по 27.09.2021 в розмірі 910  407, 67 грн, з огляду на неправильність проведеного розрахунку із застосування положень Постанови КМУ №1155, без урахуванням припису абз. 3 п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-XI.
6. Поміж з цим, Верховний Суд у постанові від 08.11.2022 зауважив, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.07.2020 у справі №826/17805/14, зокрема, визнано протиправним з моменту прийняття та скасовано наказ Генерального прокурора України про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Рівненської області від 23.10.2014 № 1470к та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Рівненської області; допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 з 24.10.2014 на посаді заступника прокурора Рівненської області та в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць. Верховний Суд наголошував, що існування зазначеного судового рішення породжувало у відповідача обов`язок щодо поновлення позивача на вказаній посаді, який мав бути здійснений, шляхом видання відповідного наказу негайно після його проголошення; між тим, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачами лише 28.09.2021 наказом Офісу Генерального прокурора № 304к ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника прокурора Рівненської області з 24.10.2014.
7. Враховуючи наведе, а також беручи до уваги те, що рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.07.2020 у справі № 826/17805/14 про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Рівненської області з 24.10.2014 фактично виконано Офісом Генерального прокурора - 28.09.2021, Верховний Суд у цій справі  погодився з висновком судів попередніх інстанції, зокрема, про затримку виконання цього рішення з боку відповідача-1.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
8. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24.01.2023, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.04.2023, адміністративний позов задоволено частково.
Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.07.2020 у справі №826/17805/14 за період з 31.07.2020 по 27.09.2021 в сумі 309  451, 03 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
9. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачі не довели належними та допустимими доказами неможливість виконання рішення про поновлення позивача на посаді, а тому позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.07.2020 у справі №826/17805/14, починаючи з 31.07.2020 (день отримання рішення відповідачем).
10. Визначаючи суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді, яку належить стягнути з відповідача, суди попередніх інстанцій зазначали, що на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури» розмір посадового окладу за посадою позивача збільшено до 8 170,00 грн; у зв`язку з цим, з 06.09.2017 розмір середньоденного заробітку позивача підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення в розмірі 2,34 (8 170,00 грн : 3488,00 грн = 2,34) і становить 1 736,65 грн. (742,16 грн х 2,34 = 1736,65 грн). 
11. Судами попередніх інстанцій було встановлено, що затримка виконання рішення Окружного адміністративного міста Києва від 16.07.2020 у справі №826/17805/14 в частині поновлення позивача на посаді за період з 31.07.2020 по 27.09.2021 становить 291 день. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідач-1 (Офіс Генерального прокурора) повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у сумі 309 451,03грн (1736,65грн х 94 (період з 31.07.2020 по 11.12.2020) + 742,16грн х 197 (період з 12.12.2020 по 27.09.2021)). 
12. Із посиланням на позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 11.06.2020 у справі №816/1895/18 та від 10.05.2019 у справі №816/1791/17, суд першої інстанції зауважив, що стаття 236 Кодексу законів про працю України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на роботі; добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок, який не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. З викладеного, суд першої інстанції відхилив посилання відповідача на ненадходження заяви від позивача чи інших виконавчих документів щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді, як на підставу невиконання рішення суду.
13. Посилаючись на висновок Верховного Суду, який міститься у постанові від 28.07.2022 у справі №640/2806/21, суд першої інстанцій відхилив доводи відповідача про те, що у разі добровільного невиконання рішення суду про поновлення на посаді таке судове рішення виконується примусово в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», оскільки згідно із статтею 236 КЗпП України, виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в такій затримці. Судом першої інстанції також відхилено посилання відповідачів на неможливість негайного поновлення позивача на посаді прокурора, з огляду на наявність у нього права на зайняття адвокатською діяльністю, яке були припинено ним лише з 28.09.2021 та зазначено, що позивач не обмежений у строках подання заяви про зупинення права на заняття адвокатською діяльністю, а отже, міг реалізувати таке право в будь-який день, зокрема, у день видання Офісом Генерального прокурора на виконання рішення суду наказу про його поновлення на посаді.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень) на неї
14. Не погодившись із прийнятими у цій справі судовими рішеннями, Офіс Генерального прокурора звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, відповідач просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24.01.2023 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.04.2023 про часткове задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
15. Підставою касаційного оскарження відповідач зазначає пункт 1 частини четвертої  статті 328 КАС України, а саме, що судом апеляційної інстанції не враховано висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду, зокрема, від 24.04.2019 у справі №808/892/17, від 04.02.2021 у справі №808/8770/14 та від 14.12.2020 у справі №826/17787/14.
16. Крім того, відповідач посилається на пункт 3 частини четвертої  статі 328 КАС України та вказує на відсутність висновку Верховного Суду стосовно питання застосування статті 236 Кодексу законів про працю України, зокрема коли працівник увесь період невиконання рішення суду про поновлення на роботі не здійснював жодних дій, направлених на встановлення трудових правовідносин.
17. Відповідач зазначає, що постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі до Офісу Генерального прокурора в установленому порядку не надходила; необхідною умовою (підставою) для видання відповідного наказу є письмова заява особи, яка не тільки підтверджує волевиявлення на продовження роботи, але й свідчить про зобов`язання працівника виконувати роботу тощо. Крім цього, скаржник зауважує, що позивач має свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю, отже ОСОБА_1 не мав права працювати на прокурорсько-слідчих посадах в органах прокуратури до зупинення права на зайняття адвокатською діяльністю.
18. Щодо стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, відповідач зазначає про неврахування правової позиції Верховного Суду, викладену у п. 95 постанови від 29.04.2020 у справі № 810/3246/16.
19. Крім того, з посиланням на висновки, викладені у пунктах 44-46 постанови Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 1340/4393/18, відповідач звертає увагу, що у даній справі розглядається питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, що є мірою відповідальності роботодавця, а не оплатою праці за виконану роботу, а тому здійснення розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з урахуванням коефіцієнтів підвищення посадових окладів є безпідставним, оскільки у даному випадку сума стягнення розраховується відповідно до вимог п. 2 розділу II Порядку № 100 і лише з урахуванням вимог чинного законодавства, які діяли на дату розгляду даної справи (ч. 3 ст. 3 КАС України).
20. Отже, на переконання відповідача, суму середнього заробітку ОСОБА_2 за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.07.2020 у справі № 826/17805/14 за період з 31.07.2020 по 27.09.2021 включно невірно визначено судами попередніх інстанцій, оскільки відповідно до розрахунку ця сума не може перевищувати 215  226, 40 (742,16 х 290 робочих днів).
21. Окрім цього, скаржник вказує на помилковість висновків судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді з Офісу Генерального прокурора, оскільки у даному випадку саме обласна прокуратура є належним відповідачем у справі.
22. У відзиві на касаційну скаргу позивач просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу відповідача - без задоволення. Позивач зазначає, що звернення судового рішення до примусового виконання не є обов`язковою умовою для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, а твердження заявника про відсутність висновків Верховного Суду щодо питання застосування статті 236 КЗпП України не відповідають дійсності. Позивач також зауважує, що обставиною несумісності, виникнення якої обумовлює обов`язок адвоката зупинити адвокатську діяльність, в контексті спірних правовідносин, є видання відповідачем наказу про поновлення позивача на посаді; разом з тим, ОСОБА_1 в день виникнення обставин несумісності подав заяву про зупинення адвокатської діяльності, чим виконав вимоги Закону.
23. Позивач також зазначає, що до спірних правовідносин підлягав застосуванню пункт 10 Порядку № 100, а Офіс Генерального прокурора є належним відповідачем у цій справі.
ІІ. РУХ АДМІНІСТРАТИВНОЇ СПРАВИ В СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
24. Касаційна скарга Офісу Генерального прокурора до Верховного Суду надійшла 19.06.2023.
25. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.06.2023 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Жук А.В., судді: Мартинюк Н.М, Мельник-Томенко Ж.М.
26. Ухвалою Верховного Суду від 03.08.2023 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24.01.2023 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.04.2023 у справі №460/15639/21.
27. Ухвалою Верховного Суду від 22.12.2023 відмовлено в задоволенні заяв Офісу Генерального прокурора про зупинення виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24.01.2023 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.04.2023 у справі №460/15639/21 до закінчення їх перегляду в касаційному порядку. 
28. Іншою ухвалою Верховного Суду від 22.12.2023 справу призначено до касаційного розгляду у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції за наявними у справі матеріалами з 08 січня 2024 року.
ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
29. Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом Генеральної прокуратури України від 23.10.2014 №1470к старшого радника юстиції ОСОБА_1 на підставі ст. 15 Закону України «Про прокуратуру» та п. 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про очищення влади» звільнено з посади заступника прокурора Рівненської області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст.36 КЗпП України.
30. Вважаючи зазначений наказ протиправним ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.
31. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.07.2020 у справі №826/17805/14 адміністративний позов ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Прокуратури Рівненської області задоволено в повному обсязі:
визнано протиправним з моменту прийняття та скасовано наказ Генерального прокурора України про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Рівненської області від 23.10.2014 №1470к; 
поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Рівненської області; - стягнуто з Прокуратури Рівненської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по 16.07.2020 у розмірі 2037340,52 грн;
зобов`язано Генеральну прокуратуру України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч.3 ст.1 Закону України «Про очищення влади»;
допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 з 24.10.2014 на посаді заступника прокурора Рівненської області та в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.
32. Зазначене рішення суду отримано відповідачем 31.07.2020.
33. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.12.2020 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.07.2020 у справі №826/17805/14 залишено без змін.
34. Постановою Верховного Суду від 23.04.2021 у справі №826/17805/14 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.07.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.12.2020 змінено в частині мотивів та викладено в редакції такої постанови. В іншій частині судові рішення залишенні без змін.
35. Наказом Генерального прокурора від 28.09.2021 №304к ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника прокурора Рівненської області з 24.10.2014.
36. У зв`язку із затримкою виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/17805/14 позивач звернувся до суду із цим позовом.
IV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ ТА ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
37. Відповідно до частини 1 статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
38. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина 2 статті 341 КАС України в чинній редакції).
39. Згідно з частиною 3 статті 341 КАС України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
40. Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги, які стали підставами для відкриття даного касаційного провадження та правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.
41. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
42. Відповідно до статті 129-1 Конституцій України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
43. За статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
44. Згідно із пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
45. Відповідно до частини восьмої статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
46. Згідно зі статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
47. Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд уже неодноразово викладав висновки щодо застосування статті 236 КЗпП України стосовно виконання рішення суду про поновлення на роботі/посаді, яке допущене до негайного виконання.
48. Так, зокрема у постанові від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/19103/19 Верховний Суд з цього приводу зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.
49. Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. 
50. Верховний Суд підкреслив, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.
51. Як зауважив Верховний Суд у справі № 640/19103/19 відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
52. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
53. Верховний Суд наголосив, що наведені приписи КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.
54. У підсумку суд касаційної інстанції у справі № 640/19103/19 констатував, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
55. Ця правова позиція щодо застосування приписів статті 236 КЗпП України неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16 лютого 2018 року у справі №807/2713/13-а, від 27 червня 2019 року у справі №821/1678/16, від 31 липня 2019 року у справі №813/593/17, від 25 вересня 2019 року у справі №813/4668/16, від 27 листопада 2019 року у справі №802/1183/16-а, від 19 грудня 2019 року у справі № 2а-7683/12/1370, від 05 лютого 2020 року у справі №815/1676/18, від 05 березня 2020 року у справі №280/360/19, від 26 листопада 2020 року у справі №500/2501/19, від 19 квітня 2021 року у справі №826/11861/17, від 24 червня 2021 року у справі №640/15058/19, від 20 липня 2021 року у справі №826/3465/18, від 21 жовтня 2021 року у справі №280/5260/19, від 27 січня 2022 року у справі №580/5185/20, від 09 листопада 2022 року у справі № 460/600/22 та від 23 березня 2023 року у справі №420/8539/21 тощо. Відтак, практика Верховного Суду щодо застосування вказаної норм права є сталою та послідовною і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від неї.
56. Окрім того, колегія суддів звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 460/600/22, який, урахувавши раніше висловлену Верховним Судом правову позицію щодо застосування статті 236 КЗпП України, зазначив, що приписи частини восьмої статті 235 КЗпП України і приписи пункту 3 частини першої статті 371 КАС України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи незвернення до органу державної виконавчої служби) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущеного до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.
57. Застосовуючи наведені підходи Верховного Суду до спірних правовідносин, колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника про те, що право на стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі виникає лише за наявності вини роботодавця у невиданні відповідного наказу про поновлення працівника на роботі. Твердження касатора про те, що позивач не вживав заходів для своєчасного виконання судового рішення про поновлення його на посаді не заперечують того, що відповідач, зволікаючи і очікуючи ініціативи з боку працівника, допустив таким чином затримку у його виконанні.
58. Аналогічні висновки висловлені також Верховним Судом у постанові від 18.12.2023 у справі №640/27278/21.
59. Повертаючись до матеріалів даної справи, судами попередніх інстанцій було встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.07.2020 у справі №826/17805/14, зокрема, визнано протиправним з моменту прийняття та скасовано наказ Генерального прокурора України про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Рівненської області від 23.10.2014 № 1470к та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Рівненської області. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 з 24.10.2014 на посаді заступника прокурора Рівненської області та в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.
60. Відтак, існування зазначеного судового рішення породжувало у відповідача-1 обов`язок щодо поновлення позивача на вказаній посаді, який мав бути здійснений шляхом видання відповідного наказу негайно після його проголошення.
61. Між тим, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачами лише 28.09.2021 наказом Офісу Генерального прокурора № 304к ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника прокурора Рівненської області з 24.10.2014.
62. Враховуючи наведені вище правові положення, а також беручи до уваги те, що рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.07.2020 у справі № 826/17805/14 про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Рівненської області фактично виконано Офісом Генерального прокурора - 28.09.2021, то вірними є висновок судів попередніх інстанції про затримку з боку Офісу Генерального прокурора виконання цього рішення, а відтак і про наявність підстав для стягнення з відповідача-1 на користь позивача середнього заробітку за час такої затримки, а саме з 31.07.2020 по 27.09.2021.
63. Посилання Офісу Генерального прокурора на неможливість негайного поновлення позивача на посаді прокурора, з огляду на наявність у нього права на зайняття адвокатською діяльністю, яке були припинено ним лише з 28.09.2021, Верховний Суд відхиляє та зазначає, що позивач не обмежений у строках подання заяви про зупинення права на заняття адвокатською діяльністю, а отже, міг реалізувати таке право в будь-який день, зокрема, у день видання Офісом Генерального прокурора на виконання рішення суду наказу про його поновлення на посаді. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28.07.2022 у справі №640/2806/21.
64. Крім того, аналізуючи наведені норми права у контексті ст. 235 КЗпП України та ст. 370-372 КАС України, Верховний Суд зазначає, що негайне виконання рішення суду про поновлення особи на посаді у відносинах публічної служби не ставиться у залежність від будь-яких обставин, у тому числі від перебування особи на іншій службі або заняття нею адвокатською діяльністю. Питання щодо несумісності має вирішуватися після виконання рішення суду про поновлення особи на посаді і це питання не є предметом розгляду у справі про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 05.05.2022 у справі №280/4402/21.
65. Колегія суддів додатково зазначає, що Верховний Суд у постанові від 08.11.2022 у цій же справі звертав увагу на наведені вище висновки та необґрунтованість доводів відповдіача-1 в цій частині.
66. Щодо доводів касаційної скарги про те, що Офіс Генерального прокурора є неналежним відповідачем у спірних правовідносинах, колегія суддів зазначає наступне.
67. При вирішенні питання належного відповідача у цій справі, який у силу приписів статті 236 КЗпП України має нести відповідальність за затримку виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, суду необхідно установити: до повноважень якого з відповідачів згідно із Законом України «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII) належить вирішення питання поновлення позивача на посаді та ким із відповідачів у спірних правовідносинах видано відповідний наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді.
68. Водночас та обставина, що у трудових відносинах позивач перебував із Прокуратурою Рівненської області і нарахування та виплата заробітної плати здійснювалася саме цим органом, не доводить того, що виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді здійснювалося саме цим суб`єктом владних повноважень.
69. Враховуючи, що предметом цього позову є стягнення коштів, які є спеціальним видом відповідальності роботодавця, а саме особи, яка зобов`язана судовим рішенням або в силу Закону видати наказ про поновлення незаконно звільненого працівника на посаді, тому від встановлення вищеозначених обставин залежить вирішення питання визначення належного відповідача на якого має бути покладений обов`язок виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення у цій справі.
70. Так, згідно з пунктом 8 частини першої статті 39 Закону № 1697-VII посада «заступника керівника регіональної прокуратури» належить до адміністративних посад як посада «заступника керівника обласної прокуратури», а відповідно до пункту 3 частини першої статті 9 Закону № 1697-VII призначення прокурорів на адміністративні посади та звільнення їх з адміністративних посад у випадках та порядку, встановленому цим Законом, віднесено до повноважень Генерального прокурора.
71. За таких обставин слід дійти висновку, що саме Офіс Генерального прокурора не виконав покладений на нього законодавством обов`язок щодо негайного і добровільного виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.07.2020 у справі №826/17805/14 про поновлення ОСОБА_1 на роботі, у зв`язку із чим саме він є належним відповідачем, який має відповідати за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.
72. Аналогічна правовий підхід застосований Верховним Судом у постановах від 27.04.2023 у справі №460/4900/21 та від 18.12.2023 у справі №640/27278/21.
73. В контексті наведеного, Верховний Суд відхиляє посилання відповідача-1 на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду, зокрема, від 24.04.2019 у справі №808/892/17, від 04.02.2021 у справі №808/8770/14 та від 14.12.2020 у справі №826/17787/14, а також від 02.11.2021 у справі №826/20483/14, оскільки в таких судових рішеннях Верховного Суду наявні висновки щодо безпідставності стягнення з Офісу Генерального прокурора середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі, якщо особа проходила службу в обласній прокуратурі. Такі висновки жодним чином не впливають на правильність розгляду цієї справи, предметом розгляду якої є не середній заробіток за час вимушеного прогулу, а середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.
74. Надаючи оцінку посиланням скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій правової позиції, висловленої Верховним Судом у п. 95 постанови від 29.04.2020 у справі №810/3246/16, колегія суддів зосереджує увагу на такому.
75. По-перше, у наведеній касатором справі має місце оскарження бездіяльності Університету державної фіскальної служби України щодо ненарахування та невиплати особі: грошового забезпечення за період з 02 березня 2015 року по день фактичного розрахунку, матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, грошової компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток в органах внутрішніх справ та податковій міліції, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
76. По-друге, у пункті 95 наведеної постанови суду касаційної інстанції міститься такий висновок:
«…оскільки підвищення посадових окладів відбулось у грудні 2015 року, а відповідно до Постанови № 100 розрахунок середньоденної заробітної плати обчислюється, виходячи з виплат за попередні два повних місяці роботи, у цій справі за листопад-грудень 2014 року, та здійснити розрахунок середньої заробітної плати з грудня 2015 року не вбачається можливим.».
77. Відтак, слід констатувати, що правовідносини у справі №810/3246/16 та справі, що розглядається не є подібними, а висновки, викладені у пункті 95 постанови від 29.04.2020 у справі №810/3246/16, застосовувались саме в контексті особливостей предмету спору у наведеній справі, та висновків щодо застосування у цій справі пункту 10 Порядку №100 не спростовують. А відтак, посилання відповідача на неврахування судами попередніх інстанцій правової позиції, висловленої Верховним Судом у п. 95 постанови від 29.04.2020 у справі №810/3246/16, не є обґрунтованим.
78. Надаючи оцінку посиланням скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій правової позиції, висловленої Верховним Судом у пунктах 44-46 постанови від 14.07.2021 у справі № 1340/4393/18, колегія суддів зазначає наступне.
79. Так, у пунктах 44-46 наведеної постанови суду касаційної інстанції містяться такі висновки:
«44. До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.
45. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
46. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18).».
80. Поряд з цим слід зауважити, що вказані висновки стосуються застосування норм права щодо строків звернення до суду із позовною заявою, що жодним чином не впливає на правильність застосування судами попередніх інстанцій відповідних норм матеріального права в частині розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.
81. Верховний Суд додатково зауважує, що доводи касаційної скарги в значній її частині фактично зводяться до незгоди із постановою Верховного Суду від 08.11.2022 у цій же справі, в якій, поміж з іншим, таким доводам була надана відповідна правова оцінка.
82. Суд першої інстанцій, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанцій, належним чином врахував висновки суду касаційної інстанції та мотиви, з яких справа направлялась на новий розгляд.
83. А тому Верховний Суд при повторному розгляді цієї справи в суді касаційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень.
84. Відповідно до частин 1-4 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
85. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України).
86. Відповідно до частини 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
87. Враховуючи зазначене, перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги, які стали підставами для відкриття даного касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
88. Доводи касаційної скарги висновків цієї постанови не спростовують.
89. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати не розподіляються
Керуючись статтями 242, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення.
2. Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 січня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року у справі №460/15639/21 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

А.В. Жук
Н.М. Мартинюк
Ж.М. Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду