ПОСТАНОВА 
Іменем України

13 лютого 2024 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 383/686/22
провадження № 22-ц/4809/377/24 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Дуковського О.Л., Письменного О.А., 
за участю секретаря судового засідання Гончар О.В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2023 року у складі судді Адаменко І.М.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2022 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позову зазначав, що на початку серпня 2012 року до нього, звернувся громадянин ОСОБА_2 з проханням надати йому в безвідсоткову позику кошти в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США на тривалий період, на що він погодився. Оскільки розрахунковою грошовою одиницею в Україні є гривня ОСОБА_2 прохав надати йому кошти в гривневому еквіваленті з розрахунку за банківським обмінним курсом. 
ОСОБА_1 зазначав, що 03.08.2012 він передав ОСОБА_2 в позику кошти в сумі 400 000 гривень, які були еквівалентні за курсом НБУ на той час 50000 доларів США, з урахування необхідної переплати при можливій купівлі відповідачем валюти в банківських або обмінних установах. 
Вказані кошти позивачем передалися ОСОБА_2 в присутності двох свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Відразу, після отримання та перерахування коштів, ОСОБА_2 власноручно написав та передав йому розписку, якою підтвердив отримання коштів у зазначеному розмірі та вказав про своє зобов?язання повернути отримані кошти в строк до 03.08.2022.
Посилаючись на невиконання відповідачем зобов?язання щодо повернення коштів в домовлені строки, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 1 828 430 грн. боргу за розпискою від 03.08.2012, що еквівалентно 50 000 доларам США. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2023 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 03.08.2012 в сумі 1 828 430 гривень 00 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_2 користь ОСОБА_1 судовий збір в загальній сумі 12 901,20 грн., витрати на правничу допомогу в розмірі 18 280,00 грн., а також витрати, пов?язані із проведенням експертизи, у розмірі 7169,40 грн.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Боруш А.О., подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого висновки суду не відповідають фактичним обставинами справи.
Посилається, зокрема, на те, що сторонами не встановлено ні умову, ні порядок застосування еквіваленту іноземної валюти на день виконання грошового зобов?язання, тобто, між сторонами погоджено грошове зобов?язання саме у гривневому розмірі (400 000 грн.), як і його виконання у гривневому розмірі, а додаткове зазначення його еквіваленту у доларовому виражені не породжує у сторін договору грошових зобов?язань саме у доларовому еквіваленті, що узгоджується із приписами статті 533 ЦК У країни.
Також, зазначав, що між сторонами не встановлено визначених формул, які б регулювали визначення розміру грошових зобов?язань у випадку збільшення/зменшення курсу долара США, адже використання іноземної валюти у розрахунках допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, зокрема, згідно Закону України «Про валюту і валютні операції». Проте, розрахунки між сторонами договору позики не відносяться до переліку операцій, визначених ч. 2 ст. 5 зазначеного Закону, у зв?язку з чим на грошове зобов?язання відповідача за вказаним договором, вираженим у гривні, і яке підлягає виконанню саме у гривні (400 000 грн.), не застосовується правова природа доларової валюти розрахунку.
Зауважив, що відповідач, як позичальник за договором позики, свої зобов?язання про повернення суми коштів у розмірі 400 000 грн. виконав достроково у повному обсязі, що підтверджується розпискою позивача від 26.06.2018, оригінал якої надано відповідачем до суду. 
Вважає висновок експерта від 31.03.2023 № 558/23-27 не спростовує як доказ оригінал розписки ОСОБА_1 від 26.06.2018, оскільки він є недопустимим та неналежним доказом, що викликає сумніви в його правильності.
Вказував, що, відмовляючи у призначенні повторної судово-почеркознавчої експертизи, місцевий суд абсолютно не сприяв стороні відповідача реалізувати свої процесуальні права щодо доказування обставин, на які останній посилається, чим поставив сторону відповідача у нерівне становище порівняно зі стороною позивача, що є недопустимим.
Звертав увагу, що представником позивача до суду не надано жодних чітких доказів на підтвердження наданих адвокатом послуг та відповідно понесених витрат на професійну правничу допомогу, а тому суд безпідставно стягнув їх з відповідача.
Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_5 заперечив проти доводів апеляційної скарги. Звертав увагу, що ст. 524 ЦК України визначає, що зобов?язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов?язання в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов?язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Виходячи з дослідженої розписки ОСОБА_2 від 03.08.2012 року ці вимоги Закону належним чином дотримані. 
Помилковим вважає висловлювання апелянта про визначення позивачем еквівалента суми боргу за офіційним курсом НБУ станом на день подання позову (тобто 15.08.2022 ). У позовній заяві чітко вказано, що розрахунок проведено на останній день сплати боргового зобов?язання, тобто 03.08.2022 року, і відповідно вказано курс валюти - долара США станом саме на цю дату.
Вказує, що надана до суду стороною відповідача розписка від 26.06.2018 року не може бути належним доказом повернення позики, оскільки згідно висновку експерта Кропивницького відділення Київського НДІ судових експертиз за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі від 31.03.2023 року № 558/23-27, підпис у спірній розписці виконаний не ОСОБА_1 а іншою особою з ретельним наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_1 шляхом ретельного попереднього тренування.
Стосовно стягнення на користь ОСОБА_1 судових витрат, у тому числі і витрат на правову допомогу, а також неочікуваних витрат на проведення судової почеркознавчої експертизи, вважає рішення суду першої інстанції в цій частині також повністю законним та обґрунтованим, а доводи апелянта надуманими та необгрунтованими. Оплата правничої допомоги була фіксованою і не залежала від кількості судових засідань.
Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.
Суд першої інстанції встановив такі обставини
03 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові грошову суму в розмірі 400000 гривень, що на день передачі відповідала еквівалентові суми 50000 доларів США, та за яким відповідач мав виконати своє зобов`язання з повернення позики в строк, не пізніше 03.08.2022 року (а.с.7,95, том 1). 
Вказані обставини підтверджуються оригіналом розписки, складеної відповідачем ОСОБА_2 у письмовій формі 03.08.2012 року, та наданої позивачем ОСОБА_1 до суду. Також, вказані фактичні обставини не заперечуються стороною відповідача та встановлені рішенням Бобринецького районного районного суду Кіровоградської області від 08.12.2017 року у справі №383/686/17, у якій брали участь ті самі особи ( т.1 а.с.10-15).
Станом на 03.08.2012 року офіційний курс долара США до гривні, встановлений Національним банком України становив 7,993 гривні до 1 долара США, що підтверджується інформацією з офіційного сайту Національного банку України (bank.gov.ua) (а.с.16,Том 1).
На обгрунтування заперечень позовних вимог відповідач надав до суду оригінал розписки від 26.06.2018 року, за якою ОСОБА_1 , на виконання договору позики від 03.08.2012 року, отримав від ОСОБА_2 суму коштів у розмірі 400000 грн. та будь яких претензій стосовно виконання договору позики до ОСОБА_2 він не має (а.с.64, 112 том 1).
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі №383/686/22 від 31.03.2023 року №558/23-27, підпис від імені ОСОБА_1 у розписці від 26.06.2018 року, складений від імені ОСОБА_1 , який міститься в графі «26.06.2018 року ОСОБА_1 », виконаний не самим ОСОБА_1 , а іншою особою. Цей підпис виконаний з ретельним наслідуванням якогось справжнього підпису ОСОБА_1 шляхом попереднього тренування (а.с.199-202, том 1).
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу. Представник позивача ОСОБА_5 просив залишити рішення районного суду без змін.
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в  постановах Верховного Суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Задовольняючи позов суд прийшов до висновку, що між позивачем та відповідачем мав місце договір позики, який підтверджується наданим суду оригіналом розписки відповідача від 03.08.2012.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. (ст. 11 ЦК України).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору, зміст його умов, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц, від 10 серпня 2022 року у справі № 504/369/18.
Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такі висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, дав належну оцінку борговій розписці, встановив її правову природу та дійшов обґрунтованого висновку про наявність між сторонами відносин, які виникли з договору позики, а відповідною розпискою підтверджується як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти.
Так, у власноручно написаній ОСОБА_2 розписці від 03 серпня 2012 року, останній вказав, що взяв у борг 400 000 грн, що еквівалентно на час отримання коштів 50000 доларів США.
Зміст вказаної розписки про отримання грошових коштів свідчить про фактичне отримання грошей у позику та про наявність у ній зобов`язання їх повернення.
При цьому, відповідач договір позики не оспорював, в тому числі за його безгрошовістю.
Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України вказує на те, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.
Таким чином, суд встановив справжню правову природу укладеного між сторонами договору та дійшов правильного висновку про укладення договору позики.
Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставність стягнення коштів у розмірі 50 000 доларів США з перерахунком у гривні, у відповідності до офіційного курсу встановленого Національним банком України, слід зазначити наступне.
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною другою статті 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Тобто виконання зобов`язання у гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише у разі якщо сторони узгодили це у договорі.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Вказана правова позиція зазначена у постановах Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц (провадження № 61-43424св18) та від 26 лютого 2020 року у справі № 357/5634/18-ц (провадження № 61-11515св19).
Тому судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми частини другої статті 533 ЦК України в частині стягнення з відповідача боргу за договором позики у розмірі 1 828 430,00 грн, що еквівалентно 50 000 доларам США.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша стаття 81 ЦК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
На обґрунтування заперечень позовних вимог відповідач надав до суду оригінал розписки від 26.06.2018, в якій вказано, що ОСОБА_1 , на виконання договору позики від 03.08.2012, отримав від ОСОБА_2 суму коштів у розмірі 400000 грн. та будь яких претензій стосовно виконання договору позики до ОСОБА_2 він не має (а.с.112 том 1).
Відповідно до висновку експерта за результатами проведеної судової почеркознавчої експертизи від 31.03.2023 №558/23-27, підпис від імені ОСОБА_1 у розписці від 26.06.2018, складений від імені ОСОБА_1 , який міститься в графі «26.06.2018 року ОСОБА_1 », виконаний не самим ОСОБА_1 , а іншою особою. Цей підпис виконаний з ретельним наслідуванням якогось справжнього підпису ОСОБА_1 шляхом попереднього тренування (а.с.199-202, том 1). В судовому засіданні експертом Петровим Сергієм Вікторовичем підтверджено свій висновок.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що у справі відсутні докази на підтвердження того, що саме ОСОБА_1 , як позикодавець, а не інша особа, підписав розписку від 26.06.2018, і в зв`язку з цим відсутні підстави для задоволення позову, є неспроможними, оскільки експертним висновком від 31.03.2023 №558/23-27 надано відповідь на поставлене перед експертом, ключове для розв`язання спору питання про неналежність підпису кредитору, відповідь є чітка та однозначна, висновок відповідає вимогам належності, достовірності та допустимості. 
Представником відповідача не доведено необхідність та доцільність проведення повторного експертного дослідження підпису вчиненого у розписці від 26.06.2018., оскільки згідно ч.2 ст. 113 ЦПК України повторна експертиза  може бути призначена судом, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності.
А призначення у справі недоцільної експертизи та зупинення провадження у справі за відсутності достатніх правових підстав, порушує розумні строки тривалості судового провадження, що, в свою чергу, є нехтуванням права на справедливий та публічний розгляд справи упродовж розумного строку. 
Відтак, необґрунтованим є аргумент апеляційної скарги про те, що представнику відповідача ОСОБА_6 , судом першої інстанції, було безпідставно відмовлено у призначенні повторної судово-почеркознавчої експертизи.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.  
Враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає закону.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2023 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 15 лютого 2024 року.

Головуючий суддя                                                                А.М. Головань

Судді                                                                         О.Л. Дуковський

       О.А. Письменний