УХВАЛА
 
10 січня 2024 року
м. Київ
 
справа № 529/1587/22
провадження № 61-197ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», подану представником Каплею Юлією Сергіївною, на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 18 травня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2022 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - ПрАТ «СК «ПЗУ Україна») звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» завдані збитки в порядку регресу у розмірі 6 590,38 грн та судові витрати в розмірі 2 481,00 грн.
Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 18 травня 2023 року ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» відмовлено у задоволенні позову.
Постановою Харківського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року апеляційну скаргу ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» задоволено частково. Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 18 травня 2023 року змінено у мотивувальній частині: виключено висновки суду про відмову у задоволенні позову внаслідок спливу позовної давності. У іншій частині рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 18 травня 2023 року залишено без змін.
29 грудня 2023 року ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просило скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Конституційний Суд України 22 листопада 2023 року ухвалив Рішення у справі № 10-р(ІІ)/2023 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 1, 5 частини шостої статті 19, пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема, визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2частини третьої статті 389 ЦПК України. У пунктах 7.6. - 7.8. Рішення вказано, що Європейський суд із прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів.Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики.
Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Ухвалою Диканського районного суду Полтавської області від26 грудня 2022 року справу № 529/1587/22 визнано малозначною.
У касаційній скарзі заявник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та полягає у тому, що суди систематично позбавляють потерпілу особу права отримати завдані збитки у повному обсязі. Так через неможливість перегляду значної кількості справ Верховним Судом через малозначність наразі сформувалась певна тенденція, де суди апеляційних інстанцій приймають рішення без урахування висновку Верховного Суду. Тому можна стверджувати, що через подібні рішення першої та апеляційної інстанцій наразі в Україні потерпіла особа не захищена на законодавчому рівні перед особами, які повинні нести цивільно-правову відповідальність за відшкодування шкоди. Отже, фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики полягає у тому, що випадки прийняття незаконних рішень, які позбавляють потерпілу особу права на отримання відшкодування є досить розповсюдженими, а враховуючи, що такі рішення приймаються судами по всій країни, а відтак наявний значний суспільний інтерес.
Разом з тим заявник належним чином не обґрунтовує, в чому саме полягає суспільний інтерессаме цієї справи. А посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями, і, відповідно, не свідчить, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб,підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга не містить.
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховною Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (ZUBAC v. CROATIA, № 40160/12, § 122, ЄСПЛ, від 05 квітня 2018 року).
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 18 травня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року у справі № 529/1587/22.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                      Є. В. Краснощоков 
 
Д. А. Гудима
 
М. М. Русинчук