УХВАЛА
05 лютого 2024 року
м. Київ
справа № 372/775/23
провадження № 61-1121ск24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В., 
розглянувши касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації Товариство індивідуальних забудовників «Золоті Ворота» про повернення безпідставно набутого майна,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2023 року  ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до Громадської організації Товариство індивідуальних забудовників «Золоті Ворота» про повернення безпідставно набутого майна, а саме грошових коштів у розмірі 747,60 грн.
Обухівський районний суд Київської області рішенням від 27 червня 2023 року позовні вимоги задовольнив. Стягнув  з ГО Товариство індивідуальних забудовників «Золоті Ворота» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 747,60 грн та сплачений судовий збір в розмірі 858,88 грн.
Київський апеляційний суд постановою від 06 грудня 2023 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 червня 2023 року скасував, ухвалив нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
19 січня 2024 року представник ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року в указаній справі.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частина перша статті 258 ЦПК України визначає, що судовими рішеннями є: ухвали; рішення; постанови; судові накази.
Ціна позову у цій справі становить 747,60 грн, тобто не перевищує суму двісті п`ятдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який станом на 01 січня 2024 року був встановлений у розмірі 3 028,00 грн (3 028,00 х 250 = 757 000,00).
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.
Як на підставу касаційного перегляду судових рішень у цій справі заявник посилається на те, що справа має виняткове значення для неї, оскільки стосується сплати комунальних послуг та впливає на подальший розмір зобов`язань позивача, а також касаційна скарга містить питання, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, оскільки стосується оплати електроенергії за відсутності укладеного в установленому законом порядку договору постачання електричної енергії колективним споживачем побутовим споживачам, а правовий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відсутній.
Проте, колегія суддів вважає такі доводи недостатніми для відкриття касаційного провадження у справі з ціною позову менше розміру двохсот п`ятдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, оскільки вони зводяться до суб`єктивного бажання добитися касаційного розгляду, що не є безумовною підставою для відкриття касаційного провадження у справі. Доводи щодо відсутності правового висновку Верховного Суду зводяться до мотивування підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 3 частин другої статті 389 ЦПК України, водночас не доводять фундаментальність питання в касаційній скарзі. Суд наголошує на тому, що фундаментальність питання, яке має значення для формування єдиної правозастосовної практики, означає встановлення розбіжностей у застосуванні однієї і тієї ж норми права у подібних правовідносинах іншими судами та потребу у систематизації їх шляхом формулювання єдиного висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Таким чином, наявність винятків, визначених законом, для перегляду в касаційному порядку судового рішення, ухваленого у малозначній справі заявницею не доведено.
Інших виняткових підстав для застосування приписів пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України суд під час вивчення касаційної скарги самостійно не встановив.
Отже, судове рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
Конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.
Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточним і подальшому оскарженню не підлягає.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), № 40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, § 230, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і варто враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції» (Levages Prestations Services v. France),              § 45; рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de la Torre v. Spain), § 37; та «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia), § 32,                                   № 29182/03, від 02 листопада 2006 року; «Шамоян проти Вірменії»                                  (Shamoyan v. Armenia) § 29, від 07 липня 2015 року, № 18499/08).
Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії»,                   § 36; рішення у справі «Козліца проти Хорватії», § 33; рішення у справі «Булфрахт Лтд» проти Хорватії», § 34, «Добріч проти Сербії» (Dobric v. Serbia), «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. CROATIA), № 2611/07 та § 54, від 21 червня 2011 року, № 15276/07; та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic v. Serbia), § 48, від 02 жовтня 2012 року,                      № 32299/08).
Саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Відповідно, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане вище рішення у справі «Добріч проти Сербії», § 54).
Також ЄСПЛ постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня 2018 року, № 26293/18 у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.
За змістом практики ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.
Оскаржуване заявником судове рішення ухвалене у справі незначної складності, яка визнана судом малозначною, а отже, не підлягає касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження у справі потрібно відмовити.
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою                   ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації Товариство індивідуальних забудовників «Золоті Ворота» про повернення безпідставно набутого майна.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                              І. В. Литвиненко  
 
А. І. Грушицький
 
Є. В. Петров