КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 січня 2024 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 753/4934/23
номер провадження №22-ц/824/3987/2024
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Дарницького районного суду м. Києва 11 липня 2023 року /суддя Шаповалова К.В./
    у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
27 березня 2023 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява АТ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 43 011, 72 грн. 
Рішенням  Дарницького районного суду м. Києва 11 липня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 19 серпня 2015 року в сумі 35251,03 грн., судовий збір в розмірі 2199,72 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. /а.с. 132-136/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати, відмовити у задоволенні позовних вимог.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що у підписаній ним Анкеті-заяві відсутні відомості про розмір відсотків за користування кредитними коштами, а також розмір штрафних санкцій. Позивачем в свою чергу не надано доказів оформлення та укладення між сторонами та відповідно отримання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифів, що в сукупності із Заявою та Пам`яткою клієнта свідчило  про укладений у належній формі договір між сторонами. Посилався на правову позицію ВСУ від 11.03.2015 по справі №6-16цс15, ВП ВС від 03.07.2019 р. у справі №342/180/17, ВС від 19.02.2020 по справі №127/18120/18. За відсутності доказів на підтвердження погодження сторонами умов кредитування - відсутні правові підстави для нарахування відсотків та штрафних санкцій. А отже, розрахунок, наданий позивачем не відповідає дійсності та не враховує списані банком відсотки як погашену кредитну заборгованість.
Позивач про розгляд справи в порядку письмового провадження поінформований належним чином, звернувся на адресу суду з письмовими поясненнями в яких просив апеляційну скаргу відхилити. Вказував, що презумпція правомірності договірних відносин не спростована. Схвалення умов договору відповідачем підтверджується випискою по рахунку, користуванням кредитними коштами. Наголошував на добросовісності позичальника та тривалості користування кредитними коштами, що свідчить про погодження умов сторонами.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.
Судом встановлено, що АТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду з позовною заявою, в якій вказало, що відповідач 19 серпня 2015 року підписав заяву № б/н, відповідно до якої отримав кредит у виді кредитного ліміту на платіжну карту. Відповідач зобов`язався повертати кредит та сплачувати відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Станом на 14 лютого 2023 року борг відповідача перед позивачем становить 43011,72 грн, що складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 35251,03 грн, заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 7760,698 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача.
Відповідно до довідки банку відповідачу надавались кредитні картки: НОМЕР_1 від 09 лютого 2016 року, термін дії до травня 2018 року; НОМЕР_2 від 11 липня 2018 року, термін дії до червня 2022 року.
Згідно із довідкою про зміну умов кредитування старт карткового рахунку почався 09 лютого 2016 року, відповідачем неодноразово збільшувався та зменшувався кредитний ліміт та станом на 17 жовтня 2022 року кредитний ліміт був установлений на рівні 0 грн.
Анкета-заява містить анкетні дані, контактну інформацію та підпис відповідача ОСОБА_1 .
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ст. 525 ЦК України якою встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу, пені).
На підтвердження умов кредитування АТ КБ «Приватбанк» надало суду копію анкети-заяви відповідача ОСОБА_1 про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», розрахунок заборгованості та виписку щодо руху коштів по банківський карті, що видавалась на підставі підписання анкети-заяви.
Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межі встановленого кредитного ліміту.
Відповідач зобов`язувався повернути кредитні кошти в строки та обсязі, визначені умовами договору.
З положень частини першої статті 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
В силу частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача щодо того, що позивачем не надано до суду доказів отримання кредитної картки та користування нею, та і загалом факту належного укладення договору, оскільки факт отримання кредитних карток підтверджується довідкою про видачу кредитних карток (а.с. 15), з якої вбачається, що 9 лютого 2016 року відповідачу була видана картка НОМЕР_1 строком до травня 2018 року, а 11 липня 2018 року - картка НОМЕР_2 строком дії до червня 2022 року; факт користування кредитними коштами за відповідними кредитними картками підтверджується випискою щодо руху коштів, з якої вбачається, що відповідач з 9 лютого 2016 року користувався карткою НОМЕР_1 (купівля продуктів, поповнення мобільного телефону, переказ з картки на карту, тощо), а з 11 липня 2018 року користувався кредитними коштами за карткою НОМЕР_2 також для особистих потреб (а.с.77-92).
Зважаючи на викладені обставини, суд першої інстанції вірно вважав доведеними факт отримання відповідачем кредитних коштів у позивача, користування вказаними коштами та наявність непогашеної заборгованості за тілом кредиту у розмірі 35 251, 03 грн.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності належного погодження умов договору, апеляційним судом відхиляється з огляду на таке.
Судом першої інстанції відмовлено про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 7760, 69 грн. з огляду на те, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів та витяг з Умов розумів ОСОБА_1 та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
У зв`язку з цим, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила частини першої статті 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.
Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження №14-131цс19), яка згідно з частини четвертої статті 263 ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права.
В цій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції його не переглядає.
Судом встановлено, що відповідно до виписки з банківського рахунку відповідача за період з 9 лютого 2016 по 16 лютого 2023 року надходження коштів становить 245078,18 грн, витрати - 288089,90 грн, отже різниця - 43011,72 грн (кошти, що складаються з тіла кредиту та відсотків за користування).
Водночас, апелянт, в обґрунтування позиції того, що списані кошти в рахунок відсотків є погашенням основного боргу, не навів жодного обґрунтування безвідсоткового користування кредитними коштами.
З моменту оформлення кредитного договору пройшло вісім років, позичальник в банк не звертався за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що він знав про розмір процентних ставок і повністю з ними погодився, про що свідчить факт підписаного договору, користування кредитними грошовими засобами га погашення, які він здійснював. Відповідач знав, розумів умови укладеного договору, тарифи банку та прийняв їх.
Отже, самими діями відповідача підтверджено, що при відсутності розуміння Умов та Правил надання банківських послуг, відповідач не зміг би з 2015 року користуватися кредитними коштами та кредитною карткою в межах ліміту кредитних коштів, які були встановлені, та за якими він вчиняв банківські операції на погашення відсотків, знову проводив перекази, оплату комунальних послуг, та здійснював погашення заборгованості.
Схвалення та виконання договору відповідачем, щодо сплати відсотків у запропонованому банком розмірі та інших платежів, підтверджується випискою по рахунку долученої з позовною заявою в суд першої інстанції, де зазначені відповідні операції, а також операції щодо часткового повернення коштів тобто виконання договору відповідачем.
Відповідач після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, отримував кредитні кошти з власної ініціативи, а також здійснював частково погашення заборгованості по кредитному договору.
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто від повідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Верховний Суду складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначав, що добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При цьому поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно на них покладається.
Користуючись кредитними коштами та послугами банку, відповідачу були відомі і зрозумілі умови договору, а тому твердження щодо не знання тарифів, умов та правил не відповідають поведінці відповідача стосовно користування коштами та послугами банку та дійсним обставинам справи.
З копії анкети-заяви чітко вбачається, що ОСОБА_1 висловив згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки "Універсальна" та особистим підписом засвідчив, що «Я згоден (на) з тим, що ця заява, разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та Банком Договір про надання банківських послуг.»
За Договором про надання банківських послуг №67 н від 19.08.2015 року Клієнт має прострочену заборгованість.
Постановою НБУ «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» від 29.03.2004 року (п.1.4) передбачено Договірне списання Банком з рахунку Клієнта коштів без надання Клієнтом платіжного доручення, може здійснюється Банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і Клієнтом.
П. 6.1 вищевказаної Постанови встановлено, що Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг.
Якщо кредитором за договором є Банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі про надання банківських послуг.
Договір може містити інформацію необхідну банку для списання ним коштів з рахунків платника (п.6.5).
Згідно умовам договору, а саме п. 1.1.3.1.6. Клієнт доручає Банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків Клієнта, відкритих в валюті кредитного ліміту, в межах сум які підлягають сплаті Банку по цьому договору, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку в випадку настання строків платежів по іншим договорам.
Банк проводить списання коштів в грошовій одиниці України та іноземній валюті з будь-якого рахунку клієнта в сумі, що еквівалентна сумі заборгованості по договору.
Таким чином,  доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.  375, 381, 382 ЦПК України, суд, - 
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Дарницького районного суду м. Києва 11 липня 2023 року - залишити без задоволення.   
Рішення Дарницького районного суду м. Києва 11 липня 2023 року - залишити без змін.   
Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
 
Головуючий:                                        Судді: