ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 р. 	Справа № 520/1294/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2022, головуючий суддя І інстанції: Єгупенко В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 03.11.22  по справі № 520/1294/22
за позовом               ОСОБА_1  
до              Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області                      
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2022 року ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області (далі – відповідач, Фонд) про визнання бездіяльності протиправною та  зобов`язання вчини певні дії:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому страхових сум за період з 01.09.2016 по 31.05.2021 
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому заборгованість з страхових виплат за період з 01.09.2016 по 31.05.2021 року.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2022 адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати страхових сум ОСОБА_1 за період з 01.09.2016 по 31.05.2021.
Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість зі страхових виплат за період з 01.09.2016 по 31.05.2021.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу на зазначене рішення суду, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи,  порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги  зазначив, що позивач має окремий спеціальний статус – внутрішньо переміщеної особи (далі - ВПО), який надає йому право на соціальний захист відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII (далі - Закон №1706-VII). Позивач перебував на обліку у відповідача з 01.02.2016 по 31.08.2016. Страхові виплати були призначені та виплачені за період з 01.06.2014 по 31.08.2016 згідно довідки ВПО. Страхові виплати було припинено з 01.09.2016 у зв`язку із закінченням терміну дії довідки ВПО.
Крім того, вважає, що судом проігноровано вимоги ч.2 ст.122 КАС України. Позивач мав 5 років на звернення до суду з моменту припинення йому страхових виплат.
Також зазначає про те, що Фонд не має права здійснювати страхові виплати, в тому числі ВПО, за відсутності документів, що підтверджують право особи на страхові виплати, оскільки особова справа ОСОБА_1 в Управлінні відсутня, тому твердження про право отримувати виплати за умовою відсутності за місцем проживання як ВПО, вважає хибним.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2023 замінено відповідача у справі №520/1294/22 Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.
Позивач   перебуває на обліку та отримує страхові виплати, як особа переміщена з тимчасово окупованої території України з 01.02.2016 по 31.08.2016 у ВВД ФССНВУ у м. Харкові, з 01.06.2021 по теперішній час у відділенні.
Страхові виплати позивачу припинені ВВД ФССНВУ у м. Харкові з 01.09.2016 у зв`язку з закінченням терміну дії довідки про взяття на облік ВПО, яка видана управлінням соціального захисту населення Адміністрації Червонозаводського району Харківської міської ради від 09.02.2016 №6333011446, про що повідомлено листом відповідача №02-14-6842 від 15.12.2021.
Вважаючи бездіяльність відповідача, яка полягає у невиплаті йому страхових сум за період з 01.09.2016 по 31.05.2021, протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив того, що відповідач припиняючи соціальні виплати позивачу з 01.09.2016 по 31.05.2021, діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає. 
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" № 1105-XIV від 23.09.1999 (далі - Закон № 1105-XIV).
Пунктом 3 розд. VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1105-XIV встановлено, що особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.
Положеннями п,п. 1, 3 ч. 1 ст. 3 Закону № 1105-XIV визначені принципи, на яких здійснюється соціальне страхування, зокрема законодавчого визначення умов і порядку здійснення соціального страхування; державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав.
Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону № 1105-XIV (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.
Отже, перелік підстав припинення страхових виплат, визначений ч. 1 ст. 46 Закону № 1105-XIV, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплат з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.
Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб визначено Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).
Статтею 1 Закону № 1706-VII визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону № 1706-VII, внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо перемішеними особами.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 4 Закону №1706-VII, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 цього Закону.
Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 1706-VII, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.
Станом на момент виникнення спірних правовідносин порядок надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції затверджено постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 11.12.2014 № 20 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.01.2015 за № 6/26451 (надалі - Порядок №20).
Згідно з п. 1 Розділу 3 Порядку № 20, особи, які тимчасово переміщені, мають право на продовження раніше призначених та нарахованих страхових виплат у робочому органі виконавчої дирекції Фонду за фактичним місцем проживання (перебування) на підставі заяви, до якої додаються копії довідки про взяття на облік, паспорта або документа, що посвідчує особу, та реєстраційного номера облікової картки платника податків або серії та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера та офіційно повідомили про це відповідні державні органи і мають відмітку у паспорті). Копії засвідчуються працівником відділення при пред`явленні оригіналів.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України, що, зокрема, підтверджується листом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області від 15.12.2021 №15.02-14-6842.
Згідно зазначеного листа страхові виплати ОСОБА_1 припинені з 01.09.2016  у зв`язку з закінченням терміну дії довідки про взяття на облік ВПО. 
Колегія суддів звертає увагу, що з аналізу ст. 44, 46 Закону № 1105-XIV такої підстави для припинення страхових виплат як «відсутність інформації про особу в Єдиній державній базі внутрішньо переміщених осіб» не встановлено, а тому припиняючи виплату щомісячних страхових виплат позивачу з 01.09.2016 відповідач діяв неправомірно.
Постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 531 "Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", від 05.11.2014 №637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", від 07.11.2014 № 595 "Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства" не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, і у сфері спірних правовідносин, врегульованих Законом № 1105-XIV, не можуть застосовуватись.
Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод, що забезпечуються Конституцією України та не можуть бути скасовані.
Право громадянина на призначення йому соціальних виплат не можна пов`язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання) або з відсутністю довідки про внутрішньо переміщену особу, а держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначені страхові виплати.
В даному випадку наявність або відсутність у позивача, в певний період часу, статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього, на відміну від інших громадян України, певні перешкоди в отриманні соціальних виплат, та потребує від людини здійснення додаткових дій, не передбачених Законами України.
Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства, виховання, освіти, культури і охорони здоров`я, екологічної безпеки.
Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09.06.2021 по справі № 640/2982/18.
Доводи апеляційної скарги, що статус ОСОБА_1 , як внутрішньо переміщеної особи в період з 01.09.2016 по 31.05.2021 не підтверджено, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до листа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області від 01.12.2021 №02-14-4177 позивач перебував та перебуває на обліку та отримує щомісячні страхові виплати як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України.
За висновками наведеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 по справі № 243/3505/16-ц  відсутність довідки про взяття на облік позивача як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району АТО, не може бути підставою для невиплати позивачу страхових виплат. 
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що відповідачем протиправно припинено позивачу страхові виплати в період з 01.09.2016 по 31.05.2021.
Враховуючи вище зазначене та положення вище зазначених правових норм, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, про наявність підстав для визнання протиправними дії щодо припинення страхових виплат ОСОБА_1 в період з 01.09.2016 по 31.05.2021 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити заборгованість за щомісячними страховими виплатами за період з 01.09.2016 по 31.05.2021.
Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду колегія суддів зазначає таке.
За загальним правилом, встановленим КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАС України).
Згідно з ч. 1 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Зміст наведеної норми свідчить про те, що КАС України є загальним законом, яким врегульовані строки звернення до адміністративного суду за захистом прав. Водночас відносини щодо строків звернення до адміністративного суду регулюються не тільки нормами КАС України, а й іншими законами України.
Спеціальним законом, яким врегульовано правовідносини щодо страхових виплат, строки та порядок їх нарахування є Закон №1105-XIV.
Відповідно до ч. 7 ст. 47 Закону № 1105-XIV (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин та звернення позивача до суду з цим позовом, яка відповідає ч. 7 ст. 51 Закону в поточній редакції) якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці".
Необхідними умовами застосування наведеної норми адміністративними судами є: 1) факт нарахування сум виплат за минулий час, що підтверджується відповідними доказами; 2) доведеність вини органу - наявність протиправних дій або протиправної бездіяльності, наслідками яких є невиплата сум страхових виплат.
Згідно з матеріалами справи, страхова виплата виплачувалась позивачу до 01.09.2016, після чого її виплата була протиправно припинена до 31.05.2021.
Таким чином, через порушення органом публічної адміністрації виплати страхових виплат за минулий час, заявлені позовні вимоги не обмежуються будь-яким строком.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.05.2018 по справі №805/402/18-а.
Доводи апелянта щодо неможливості проведення страхових виплат позивачу, у зв`язку із відсутністю особової справи в Управлінні, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки позивач перебуває на обліку у виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області та станом на 01.09.2016 року саме за рішенням вказаного відділення було припинено страхові виплати, при цьому  як попередній Порядок № 20, так як Порядок № 27 визначає процедуру отримання уповноваженим органом з інформаційно - аналітичної системи Фонду відомостей, необхідних для проведення таких виплат.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. 242, 243, 311, 315, 316, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року по справі № 520/1294/22 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    О.А. Спаскін