ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1018/24 Справа № 185/2352/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У. М. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Єлізаренко І.А.
суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.
за участю секретаря Попенко Ю.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 — адвоката Мелешка Івана Володимировича на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А :

       У лютому 2023 року ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Мелешка І.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.
       В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 18 лютого 2012 року між ним та відповідачкою був зареєстрований шлюб. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2021 року   шлюб між ними було розірвано.  У період шлюбу, а саме 19 квітня 2017 року, було придбано квартиру та за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 2-460 від 19 квітня 2017 року, посвідченого Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області. Позивач вказує, зазначене майно було придбано у період шлюбу за спільні кошти подружжя, в інтересах сім`ї і є спільним сумісним майном. Добровільної згоди щодо поділу цього майна не досягнуто. На підставі викладеного  ОСОБА_1 просив суд визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; поділити вказане майно, визнавши за кожним з подружжя право власності на 1/2 частку цієї квартири.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2023 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . Припинено право спільної сумісної власності на майно подружжя – квартиру АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/4 часток квартири АДРЕСА_1 . В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору у розмірі 550 грн.
       В апеляційній скарзі представника позивача ОСОБА_1 — адвокат Мелешко І.В. просить рішення суду від 10 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права. 
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Звернувшись до суду із вказаним позовом, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; поділити вказане майно, визнавши за кожним з подружжя право власності на 1/2 частку цієї квартири, посилаючись на те, що у період шлюбу з відповідачем, а саме 19 квітня 2017 року за спільні кошти було придбано квартиру та право власності зареєстровано за відповідачем на спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 2-460 від 19 квітня 2017 року, посвідченого Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області. Позивач вказує, зазначене майно було придбано за спільні кошти подружжя, в інтересах сім`ї і є спільним сумісним майном. 
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався на їх обґрунтованість в частині визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку спірної квартири та визнання за ОСОБА_2 право власності на 3/4 часток спірної квартири.
Однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.
       За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
       Згідно з вимогами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
       Згідно з вимогами ч.3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.         Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
       Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
       Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
       У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України).
       Згідно з вимогами ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
       Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
       Частиною 1 ст.57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
       Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.
       Пунктом 2 ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
       Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 57 СК України - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
       Таким чином, позивачеві достатньо підтвердити, що спірний об`єкт набутий під час шлюбу, і тоді вже тягар доказування покладається на відповідача, який повинен доводити, що цей об`єкт не є спільною сумісною власністю подружжя. 
       Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
       У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
       Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
       Відповідно до положень ст. ст.69, 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
       У справі встановлено, з 18 лютого 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.60).
       Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.57, 59). 
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2021 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами було розірвано (а.с.8, 9). 
       У період шлюбу сторін 19 квітня 2017 року між ОСОБА_4 , яка діє особисто від свого імені, та ОСОБА_5 , від імені якого діє ОСОБА_4 , як продавцями, та ОСОБА_2 , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка є предметом спору у цій справі (а.с.62, 63). 
       Пунктом 7 вказаного договору купівлі-продажу квартири від 19 квітня 2017 року продаж квартири за цим договором вчиняється між сторонами за 74 950 грн. Зазначена ціна відповідає волевиявленню продавців, є остаточною і змінам не підлягає.
       Відповідно до п.9 договору купівлі-продажу квартири від 19 квітня 2017 року вказану у п.7 цього договору суму, 74 950 грн., покупцем перераховано зі свого розрахункового рахунку № НОМЕР_1 , який відкрито у ПАТ КБ “Акордбанк” 19 квітня 2017 року на розрахункові рахунки продавців № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , відкриті у ПАТ КБ “Акордбанк” 19 квітня 2017 року у розмірі 37475 грн. кожному, згідно платіжних доручень №1, №2, виданих ПАТ КБ “Акордбанк” 19 квітня 2017 року.
       Згідно пункту 23 вказаного договору купівлі-продажу квартири, придбання квартири вчиняється за письмовою згодою чоловіка покупця – ОСОБА_1 .
       З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06 лютого 2023 року вбачається, 19 квітня 2017 року здійснено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, нотаріальні бланки серії НМА 623099, НМА 623100, серія та номер: 2-460, виданий 19 квітня 2017 року, видавник: Перша Павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, державний нотаріус Тимченко О.М. (а.с.6, 7).
       Звернувшись до суду із вказаним позовом, позивач  ОСОБА_1  зазначав про те, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 була придбаний у період шлюбу із ОСОБА_2 за спільні кошти та була зареєстрована за ОСОБА_2 (а.с.2, 3).
       Відповідач ОСОБА_2  зазначала про те, що  спірна квартира була придбана у період шлюбу з позивачем ОСОБА_1 , однак не є спільним сумісним майном подружжя, оскільки придбана за її особисті кошти від продажу її особистого майна (однокімнатної квартири). Зазначала про те, що до шлюбу із позивачем їй належала однокімнатна квартира АДРЕСА_2 , яку вона продала 14 грудня 2017 року за 49 791 грн. Грошові кошти на купівлю спірної квартири у розмірі 100 000 грн. надала її матір ОСОБА_6 . Відповідачка зазначає, що спірна квартира була придбана за 74 950 грн, це кошти, які отримані від продажу однокімнатної квартири, а також надані її матір`ю.
       Відповідно до договору купівлі-продажу квартири  АДРЕСА_2 від 14 грудня 2017 року, ОСОБА_2 було продану належну їй квартиру за узгодженою між сторонами ціною – 49 791 грн., та зазначена сума отримана продавцем від покупця до укладення і підписання договору (а.с.104, 105).
       Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
       Слід зазначити,  спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 була придбана 19 квітня 2017 року у період шлюбу сторін, а квартира АДРЕСА_2 , яка належала відповідачу ОСОБА_2 та від продажу якої, як зазначала ОСОБА_2 , її особисті кошти були спрямовані на купівлю спірної квартири, була продана ОСОБА_2 14 грудня 2017 року, тобто вже після придбання спірної квартири. 
        У п.9 договору купівлі-продажу спірної квартири від 19 квітня 2017 року зазначено про те, що вказану у п.7 цього договору суму, 74 950 грн., покупцем перераховано зі свого розрахункового рахунку № НОМЕР_1 , який відкрито у ПАТ КБ “Акордбанк” 19 квітня 2017 року на розрахункові рахунки продавців № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , відкриті у ПАТ КБ “Акордбанк” 19 квітня 2017 року у розмірі 37475 грн. кожному, згідно платіжних доручень №1, №2, виданих ПАТ КБ “Акордбанк” 19 квітня 2017 року, що підтверджує те, що на момент купівлі спірної квартири - 19 квітня 2017 року було проведено повний розрахунок між продавцями та покупцем ОСОБА_2 ..
       Таким чином, доводи  ОСОБА_2 про те, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 була придбана 19 квітня 2017 року у період шлюбу сторін, але за її особисті кошти, отримані нею від продажу 14 грудня 2017 року належної їй квартири АДРЕСА_2 є безпідставними.
       Стосовно посилань ОСОБА_2 на те, що спірна квартира була придбана за кошти, які були надані її матір”ю, жодними належними доказами у справі не підтверджуються.
       Отже, належних доказів придбання спірної квартири у період шлюбу сторін саме за особисті кошти ОСОБА_2 матеріали справи не містять.
       Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. 
       При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. 
       Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. 
       Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди – виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.
       Доказів на підтвердження того, що частки у майні, придбаному ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період шлюбу є нерівними, матеріали справи не містять.
       Таким чином, спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 придбана у період шлюбу сторін і є спільною сумісної власності подружжя, враховуючи презумпцію рівності часток подружжя у спільному сумісному майні, частка кожного з подружжя становить по 1/2 частині квартири.
       Отже, позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя є доведеними та обґрунтованими.
       За таких обставин, враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача  ОСОБА_1 — адвоката Мелешка Івана Володимировича – задовольнити.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя — скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя — задовольнити.
       Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,7 кв.м. 
       Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,7 кв.м. 
       Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,7 кв.м. 
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 2750 грн. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко 

Судді  Т.П.Красвітна

О.В.Свистунова