Справа № 343/2661/23 
Провадження № 22-ц/4808/328/24 
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 лютого 2024 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого (суддя-доповідач)        Девляшевського В.А.,
       суддів:                                Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою ідповідальністю «Фінансова Компанія «Профіт Капітал» на рішення Долинського районного суду, ухвалене суддею Тураш В.А. 06 грудня 2023 року в м. Долині Івано-Франківської області, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Профіт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
встановив:
У жовтні 2023 року представник ТОВ «ФК «Профіт Капітал» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 16 вересня 2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №Z06.026.75717, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 40 000,00 грн на строк до 16 вересня 2019 року під 21,99% річних від залишкової суми кредиту. Також позичальник зобов`язався сплачувати за кредитне обслуговування щомісячно в розмірі 2,4% від початкової суми кредиту.
03 грудня 2020 року між АТ «Ідея Банк» то ТОВ «ФК «Профіт Капітал» укладено договір факторингу №12/90, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Профіт Капітал» перейшло право вимоги за укладеним з відповідачем кредитним договором.
Оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, у нього станом на 03 грудня 2020 року виникла заборгованість в розмірі 67 602,51 грн, яка складається з заборгованості за основним боргом в розмірі 11 134,77 грн, нарахованими та несплаченими відсотками в розмірі 21 907,74 грн, нарахованими та несплаченими комісіями в розмірі 34 560,00 грн.
Пославшись на статтю 625 ЦК України, позивач розрахував також заборгованість за 3% річних за користування кредитом в розмірі 2488,81 грн та інфляційними втратами в розмірі 9 621,05 грн прострочення виконання зобов`язання з 03 грудня 2020 року по 01 січня 2022 року.
Зважаючи на вищевикладене, позивач просив позов задовольнити та стягнути з відповідача загальну заборгованість в розмірі 79 712,38 грн.
Рішенням Долинського районного суду від 06 грудня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, представник ТОВ «ФК «Профіт Капітал» подав апеляційну скаргу. Зазначив, що суд не обґрунтовано відмовив в задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності. При цьому послався на те, що Законом України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. Відтак, заявник вважає, що зважаючи на карантинні обмеження строки позовної давності щодо платежів, починачи з 16 квітня 2017 року не було пропущено.
За наведених обставин просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти доводів апеляційної скарги. Вказує, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом. Зазначає, що остання сплата ним коштів за кредитним договором була здійснена 16.11.2016, а тому строк позовної давності слід обраховувати з 16.09.2019. Позивач та його представник не звертались до суду із заявою про поновлення строку позовної давності і не вказували поважних причин її пропуску. Зважаючи на викладене, просить оскаржуване рішення залишити без змін.
За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судоверішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду вказаним вимогам не відповідає.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, прийшов до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності і не надано належних та допустимих доказів та не доведено переривання строків давності. Відтак, суд вважав, що пропущення позивачем строку звернення до суду щодо стягнення основної суми заборгованості за кредитним договором № Z06.026.75717 від 16.09.2014 з відповідача у строк, більш, ніж передбачений статтею 257 ЦК України, - є підставою для відмови у задоволенні вимог у зв`язку зі спливом строку позовної давності.
Колегія суддів не погоджується із таким висновком, враховуючи наступне.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 16 вересня 2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір Z06.026.75717 (а.с. 5-6).
Відповідно до п.1.1., 1.2 договору банк надає кредит на поточні потреби в сумі 40 000,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит та повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за кредитне обслуговування) і комісіями, що визначені договором та додатком №1, який становить його невід`ємну частину. Кредит надається на 60 місяців. Датою видачі кредиту є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника.
Згідно з п.1.3 договору за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 21,9900% річних від залишкової суми кредиту.
Пунктом 1.4 договору передбачено, що за обслуговування кредитної заборгованості банком позичальник сплачує щомісячну плату в розмірі 2,4000% від початкової суми кредиту.
Відповідно до п.2.1 позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за кредитне обслуговування в 60 щомісячних внесках включно до 16 дня/числа кожного місяця згідно Графіку щомісячних внесків за кредитним договором.
Відповідно до п. 3.3.1 позичальник сплачує штрафні санкції, що нараховуються за кожен день прострочки на прострочену суму в розмірі 0,15% - в період прострочення опалати від 1 до 60 днів та 0,65%- в період прострочення оплати з 61 дня та по день повного погашення боргу за цим договором.
З ордеру-розпорядження №1 про видачу кредиту ПАТ «Ідея Банк» перерахував на рахунок відповідача, зазначений в пункті 1.8 кредитного договору, 38833,98 грн(а.с. 7).
16 вересня 2014 року відповідачкою укладено договір добровільного страхування життя позичальника ПАТ «Ідея Банк» з ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА Життя» (а.с.8).
Відповідно до виписки з рахунку ОСОБА_1 з 01.01.2000 по 03.12.2020 вбачається здійснення операцій за рахунком відповідача з 16.10.2014 по 16.11.2016 з погашення кредитної заборгованості на суму 74 843,00 грн.
03 грудня 2020 між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» укладено договір відступлення права вимоги №12/90, згідно з якого новому кредитору відступлено право вимоги в розмірі заборгованості боржників перед банком визначеному в реєстрі боржників (а.с.17-19).
Згідно реєстру боржників, які є додатком до договору, новому кредитору передано право вимоги до боржника ОСОБА_1 на суму 67 602,51 грн, з яких 11134,77 грн заборгованість за основним боргом, 34560 грн заборгованість за комісіями та 11 134,74 – заборгованість за відсотками (а.с.21).
Згідно з платіжних доручень від 19.10.2020 та від 03.12.2020 позивачем проведено фінансування за договором факторингу №12/90 від 03.12.2020 року (а.с. 23, 24).
ТОВ «ФК «Профіт Капітал» 13 липня 2023 року направило відповідачу досудову вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 14).
ТОВ «ФК «Профіт Капітал» здійснено нарахування за період з 03.12.2020 року по 01.01.2022 року 3% річних на суму 2488,81грн та інфляційних на суму 9621,05грн у зв`язку з неповерненням кредитної заборгованості за кредитним договором (а.с.13).

Устатті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частини перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Щодо строку позовної давності.
У відповідності достатті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
За змістом частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина п`ятастатті 267 ЦК України).
Згідно п.5.2 кредитного договору від 16 вересня 2014 року, договір вступає в силу з дня підписання сторонами та діє до 16 вересня 2019 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.
Верховний Суд України в постанові від 6 листопада 2013 року (справа № 6-116цс13) сформував правову позицію, згідно з якою перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається, стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики разом з нарахованими процентами, що підлягає сплаті.
У постанові від 28 березня 2018 року Велика Палата ВС зазначила, якщо кредитні договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.
Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання 1 неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторі хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненням внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України діє карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У той же час постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами) установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID- 19), з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2022 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 7 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21.
Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5 ст. 267 ЦК України).
Врахувавши, що останнім днем для звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 17 вересня 2022 року, а Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ про внесення змін до деяких законодавчих актів України, зокрема до ЦК України, щодо продовження строків на час дії карантину, набрав чинності 2 квітня 2020 року, з огляду на встановлені з 12 березня 2020 року карантинні обмеження, які діяли на час закінчення строку позовної давності, вимоги ст.257, ч.5 ст. 267 ЦК України, пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, належить зробити висновок, що позовну давність позивачем не було пропущено.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року, який набрав чинність 17 березня 2022 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».
Тобто було запроваджено механізм, за якого позовна давність на період дії карантину, воєнного стану або надзвичайної ситуації продовжується на строк дії таких обставин.
Продовження строків позовної давності в період дії карантину та воєнного стану є безумовним та автоматичним в силу закону. А тому обґрунтування причин, за яких дія карантину не дала б змоги особі подати позов вчасно, не вимагається (див. постанову Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 920/724/21).
Відтак, станом на 23 жовтня 2023 року позивачем не пропущено позовну давність щодо платежів, строк виконання котрих відповідно до умов кредитного договору настав в період, починаючи з 1 квітня 2017 року, оскільки така 02 квітня 2020 року продовжена до закінчення дії карантину та воєнного стану.

Щодо тіла кредиту.
ТОВ «ФК» «Профіт Капітал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останнього заборгованість за договором в сумі 67 602,51грн, зокрема, заборгованості за основним боргом в розмірі 11 134,77 грн.
На підтвердження заявлених вимог позивач надав виписку з особового рахунку відповідача, згідно якого заборгованість за тілом кредиту становить 17 797,88 грн.
Згідно довідки-розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за за основним боргом становить 11 134,77 грн.
В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Профіт Капітал» представив графік погашення кредитної заборгованості за період з 16 травня 2017 року по 16 вересня 2019 року, відповідно до якого загальна сума заборгованості становить 59 845,11 грн, з яких – за тілом кредиту 24 654,96 грн, за комісією – 27 840,00 грн, та за відсотками – 7 350,15 грн.
У постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц (провадження № 61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19) зроблено висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.
Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
При цьому відповідно до пункту 5.5. Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку.
Отже, якщо виписка з рахунку відповідає зазначеним вимогам, то такий документ може бути доказом, який суду необхідно оцінити відповідно до вимог процесуального закону.
До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 09 листопада 2018 року у справі № 910/1580/18; від 23 вересня 2019 року у справі № 910/10254/18; від 19 лютого 2020 року у справі № 910/16143/18.
Отже банком наданий належний доказ на підтвердження виконання ним умов кредитного договору щодо надання кредитних коштів, зокрема, виписку з особового рахунку клієнта банку, яка відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» і Положення має статус первинного документа.
Відтак, виходячи із основних засад цивільного судочинства, зокрема диспозитивності, що відповідає положенням статті 13 ЦПК України, враховуючи заявлені позивачем позовні вимоги, колегія приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 11 134,77 грн.

Щодо процентів.
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Як було зазначено вище, перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.
Разом з тим в матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості відсотків за користування кредитом.
На підтвердження заборгованості позивачем надано тільки довідку-розрахунок заборгованості, яка не відображає ні період, за який здійснювалось нарахування процентів, ні відсоткову ставку, ні залишкової суми кредиту, на яку згідно договору мають нараховуватись відсотки.
З виписки по рахунку встановлено, що останній платіж по кредитному договору відповідачем здійснено 16 листопада 2016 року в розмірі 17 206,33 грн, які зараховані банком на погашення кредиту.
В апеляційній скарзі позивач відобразив графік щомісячних внесків за кредитним договором, починаючи з 16.05.2017. При цьому графік погашення кредиту не є по своїй суті розрахунком заборгованості.
Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Виходячи з того, що в матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позовних вимог в частині стягнення відсотків у сумі 21 907,74 грн, оскільки ТОВ «ФК» Профіт Капітал» не надано суду належних доказів на її підтвердження, тоді як саме на позивача покладено обов`язок щодо доведення заявлених позовних вимог.

Щодо комісії.
Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі №183/2122/15 зробив висновок про те, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року №6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком в кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта, є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 2 жовтня 2019 року по справі №740/4328/14.
Згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).
Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 6 вересня 2017 року у справі №6-2071цс16.
З урахуванням вимог ст.ст. 549-552, 625, 1046, 1048, 1050 ЦК України, належить зробити висновок, що наслідками укладення договору позики є: зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві суму грошових коштів (суму позики); одержання позикодавцем від позичальника процентів від суми позики; сплата позичальником позикодавцю інфляційних втрат за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми; сплату позичальником позикодавцю неустойки (штрафу, пені) у разі порушення боржником зобов`язання.
Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, колегія суддів прийшла до висновку, що положення договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором,є нікчемними.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
З урахуванням встановленого, колегія суддів прийшла до висновку, що оскільки банком у кредитному договорі була встановлена плата за послуги, які за законом повинні надаватися безоплатно, то з відповідача не підлягає стягненню заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями.

Щодо вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконанняним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, за змістомстатті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Зміст вказаної норми законодавства щодо нарахування процентів та застосування індексу інфляції свідчить про компенсаційний, а не штрафний характер визначених ст. 625 ЦК трьох процентів річних, а тим більше не є подвійною відповідальністю боржника.
Враховуючи, що умови договору факторингу №12/90 від 03.12.2020 року не містять обмеження (застереження) щодо обсягу прав нового кредитора в частині нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами та інфляційних втрат на суму основного боргу за період після передачі права вимоги, що узгоджується з приписами статті 514 ЦК України, тому слід дійти висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 625 ЦК України і стягнення на користь позивача визначених цією нормою законодавства сум, як відповідальність за прострочення грошового зобов`язання.
Однак, визначені позивачем у розрахунку суми трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період з 03 грудня 2020 року по 23 лютого 2022 року підлягають зміні із врахуванням зменшеної апеляційним судом суми стягнення основного кредитного зобов`язання в розмірі 11 134,77 грн, і становить 1 586,45 грн. Крім того, стягненню підлягає 3% річних за вказаний період в розмірі 409,93 грн.
З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 376 ЦПК України оскаржуване рішення належить скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково та стягнути з відповідача в користь позивача 11 134,77 грн заборгованості за основним боргом за кредитним договором №Z06.026.75717 від 16 вересня 2014 року, 1 586,45 інфляційних втрат та 409,93 грн 3% відсотків річних, а всього 13131,15 грн.

Розподіл судових витрат.
Відповідно до частити тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною законом) (пункт 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»).
Оскільки суд дійшов висновку про стягнення коштів у розмірі 13 131,15 грн, фактично задовольнивши 16,47% позовних вимог про стягнення заборгованості, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Профіт Капітал» підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 442,05 грн (2684х16,47%) та за подачу апеляційної скарги в розмірі 663,08грн (442,05х150%).
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
За змістомстатті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
Згідно із статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданихпослуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем до суду першої інстанції надано копії договору №28092021-1 від 28.09.2021 про надання правової допомоги адвокатом АО «Правовий діалог», додаткової угоди № 6 до Договору, акту №16 від 12 червня 2023 року прийому-передачі Реєстру боржників за договором про надання правової допомоги, акт №1 від 11.09.2023 прийому-передачі наданої правової допомоги, наказ про прийняття на роботу в АО «Правовий діалог» адвоката Мартиненка В.В., платіжної інструкції від 14.09.2023 відповідно до якої ТОВ «ФК «Профіт Капітал» оплатило А.О. «Правовий діалог» 112 000,00 грн, довіреність, видана адвокату Мартиненку В.В. на представлення інтересів ТОВ «ФК «Профіт капітал». Відповідно до цих доказів позивач у цій справі поніс витрати на правову допомогу в суді першої інстанції в розмірі 7 000,00 грн. Відтак, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Профіт Капітал» пропорційно задоволених позовних вимог належить стягнути 1152,90 грн (7000х16,47%) судових витрат, понесених на правову допомогу в суді першої інстанції.
Оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа відноситься до малозначних в силу закону. А тому ухвалене в ній рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 374, 376, 381 – 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргуТовариства з обмеженоювідповідальністю «ФінансоваКомпанія «ПрофітКапітал» задовольнити частково.
Рішення Долинського районного суду від 06 грудня 2023 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Профіт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків– НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Профіт Капітал» (ЄДРПОУ 39992082) 11 134,77 грн заборгованості за основним боргом за кредитним договором №Z06.026.75717 від 16 вересня 2014 року, 1 586,45 інфляційних втрат та 409,93 грн 3% відсотків річних, а всього 13131,15 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Профіт Капітал» (ЄДРПОУ 39992082) понесені витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 442,05 грн, зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 663,08 грн та на правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 1152,90 грн, а всього 2 258,03 грн судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в судах першої та апеляційної інстанцій.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                В.А. Девляшевський
Судді:                                                                        В.М. Барков
                                                                               Є.Є. Мальцева
Повний текст постанови складений 22 лютого 2024 року.