ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 760/11606/23                                                         Суддя (судді) першої інстанції: Митрофанова А.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  22 березня 2024 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого:           Бєлової Л.В.
суддів:                     Безименної Н.В., Кучми А.Ю., 

за участю секретаря судового засідання: Матвєєвої С.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху із закриттям провадження,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:
- скасувати постанову   від 02 жовтня 2021 року серії 1АВ № 02771323 про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1  ст. 122 КУпАП та закрити провадження у справі.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року у справі № 760/11606/23 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що суд першої інстанції формально підійшов до доводів позивача, через це ухвалив суперечливе та несправедливе рішення.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказав, що з огляду на помилково зазначену у постанові серії 1АВ № 02771323 адресу місця проживання апелянта, а саме: АДРЕСА_1 , апелянт не мав можливості отримати цей документ та не міг знати про наявність оскаржуваної постанови через те, що він зареєстрований та проживає за іншою адресою, зокрема: АДРЕСА_2 . 
Таким чином, апелянт був позбавлений можливості, як оскаржити прийняті Департаментом патрульної поліції рішення, так і змушений сплачувати надмірний розмір штрафу, оскільки, як зазначено у постанові, в порядку примусового виконання стягується штраф у подвійному розмірі, у той же час, у разі сплати протягом 10 днів, згідно Закону, сплачуватиметься лише 50 % від цієї суми. 
Також позивач зазначає, що посилання в Інтернеті на веб-сайт, на якому особа-Апелянт може ознайомитися із зображенням чи відеозаписом транспортного засобу в момент вчинення правопорушення, що наведено у постанові з відповідним ідентифікатором доступу не працює з технічних причин. Тим самим, перевірити наявний відео-доказ у справі неможливо. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху із закриттям провадження. 
Після надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2024 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
05 березня 2024 року надійшов відзив Департаменту патрульної поліції, в якому відповідач просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва у справі 760/11606/23 від 31.01.2024 - залишити без змін. 
Відповідач вказує, що оскільки апелянт є керівником ТОВ «ДРІЛЛТЕК», за яким зареєстрований тз AUDI Q7, у силу ст. 14-2 КУпАП, він є особою, яка несе відповідальність, що не заперечується сторонами та не спростовується відповідними доказами.
Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, інспектором ДПП Бойко Аліною Володимирівною винесено постанову з накладенням на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 грн., у зв`язку з тим що позивач 02 жовтня 2021 року о 22 год. 05 хв., керуючи автомобілем «Audi Q7», державний номерний знак НОМЕР_1 , за адресою: Р01 Київ-Обухів 9+994, перевищив встановлену швидкість руху на 27 км/год., чим порушив п. 12.9.(б) ПДР України. Швидкість руху вимірювалась приладом Каскад 090-1120.
Вважаючи постанову про притягнення до адміністративної відповідальності протиправною, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив та зазначив, що оскільки позивач є керівником ТОВ «ДРІЛЛТЕК», за яким зареєстрований транспортний засіб «Audi Q7», відтак у силу  ст. 14-2 КУпАП, він є особою, яка несе відповідальність.
Щодо неправильного зазначення у постанові місця реєстрації позивача, то суд звернув увагу на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 вересня 2018 року, справа № 826/11623/16, відповідно до яких посилання позивача на окремі недоліки оформлення оскаржуваної вимоги, колегія суддів не бере до уваги та погоджується з судами апеляційної інстанції, що окремі дефекти форми рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, про його скасування.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Закон України «Про Національну поліцію», визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Так, згідно з п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Відповідно до положень ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Згідно з приписами ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення, органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 44-1, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга і третя статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1 - 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, стаття 132-1, частини перша, друга та п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 184, 189-2, 192, 194, 195).
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Згідно з ч. 4 ст. 258 КУпАП, у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 283 цього Кодексу.
Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що 02 жовтня 2021 року постановою серії 1АВ № 02771323про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування на території України, притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП.
Так, частина 1 ст. 122 КУпАП, передбачає перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, що тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Виходячи зі змісту постанови, інспектором ДПП ОСОБА_2 винесено постанову з накладенням на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 грн., у зв`язку з тим що позивач 02 жовтня 2021 року о 22 год. 05 хв., керуючи автомобілем «Audi Q7», державний номерний знак НОМЕР_1 , за адресою: Р01 Київ-Обухів 9+994, перевищив встановлену швидкість руху на 27 км/год., чим порушив п. 12.9.(б) ПДР України. Швидкість руху вимірювалась приладом Каскад 090-1120.
Відповідно до приписів п. 12.9. б ПДР, водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил.
У постанові зазначено, що правопорушення зафіксоване в автоматичному режимі за допомогою технічного засобу Каскад, 090-1120, який відповідає вимогам ДСТУ 8809:2018 «Метрологія. Прилади контролю за дотриманням правил дорожнього руху з функціями фото- і відеофіксації. Вимірювачі швидкості руху транспортних засобів дистанційні, вимірювачі просторово-часових параметрів місцеположення транспортних засобів дистанційні. Метрологічні та технічні вимоги».
Інформація про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, з відповідними доказами вчинення правопорушення, розміщена в мережі Інтернет за посиланням:   https://bdr.mvs.gov.ua/user/g/r/1AB/02771323/.
Відповідно до норм ч. 1 ст. 14-2 КУпАП, адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі (за допомогою технічних засобів - приладів контролю за дотриманням правил дорожнього руху з функціями фото-, відеофіксації, які функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів з функціями запису, зберігання, відтворення і передачі фото-, відеоінформації), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.
Відтак, як правильно вказав суд першої інстанції, оскільки позивач є керівником ТОВ «ДРІЛЛТЕК», за яким зареєстрований тз AUDI Q7, у силу ст. 14-2 КУпАП, він є особою, яка несе відповідальність, що не заперечується сторонами та не спростовується відповідними доказами.
Колегія суддів враховує, що доказів, які б спростовували факт наявності складу адміністративного правопорушення та обставин, що виключають адміністративну відповідальність, позивачем надано не було ні до суду першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду.
Щодо доводів апелянта про те, що в оскаржуваній постанові неправильно вказано місце реєстрації позивача, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посилання на окремі недоліки оформлення/направлення оскаржуваного рішення, є необґрунтованими, позаяк, окремі дефекти форми рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, про його скасування. 
Невірна адреса реєстрації порушника, що вказана в оскаржуваній постанові та на яку направлялося її копію, відсутність доступу до зображення та/або відеозапису транспортного засобу в момент вчинення порушення, а також доступу до електронної копії постанови в мережі Інтернет (за посиланням QR-коду на постанові), не є обставинами, які звільняють позивача від адміністративної відповідальності чи такими, що свідчать про відсутність складу адміністративного правопорушення.
При цьому, щодо тверджень апелянта про позбавлення його права на оплату 50 відсотків штрафу у зв`язку із зазначенням в оскаржуваній постанови невірної адреси реєстрації місця проживання, колегія суддів зазначає про те, що за змістом частини першої статті 300-1 КУпАП, у разі сплати відповідальною особою, зазначеною у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або громадянином (резидентом) України, який ввіз на територію України транспортний засіб, зареєстрований за межами України, 50 відсотків розміру штрафу за постановою про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), до вручення такої постанови або отримання поштового повідомлення про вручення або про відмову в її отриманні, або повернення поштового відправлення з позначкою про невручення, або протягом десяти днів з дня набрання постановою законної сили така постанова вважається виконаною.
Згідно частини другої статті 291 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксоване в автоматичному режимі, або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), набирає законної сили після її вручення особі або отримання поштового повідомлення про вручення або про відмову в її отриманні, або повернення поштового відправлення з позначкою про невручення, або під час її виконання у випадках, передбачених частиною першою статті 300-1 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини третьої статті 300-1 КУпАП, у разі оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за правопорушення у сферах безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів перебіг строків, визначених цією статтею, зупиняється до розгляду скарги.
Відтак, право на виконання спірної постанови про накладення стягнення у спосіб оплати 50 відсотків розміру штрафу, зберігається за особою протягом 10 днів з дня набрання такою постановою законної сили, який при цьому зупиняється на час її оскарження.
При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що вказаний 10-денний строк станом на час подання позову сплив, а також того, що позивача було позбавлено права на виконання постанови шляхом оплати до закінчення такого строку 50 відсотків розміру штрафу.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, не спростованими доводами апеляційної скарги, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року. 
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України    та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху із закриттям провадження. 
Згідно з положеннями  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог  статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.
Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року - залишити без задоволення. 
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року - залишити без змін. 

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                      Л.В. Бєлова

Судді                                                                                            Н.В. Безименна, 

                                                                                                     А.Ю. Кучма