КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 січня 2024року місто Київ
Справа № 757/21296/23-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1599/2024
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого судді                              Желепи О. В.
суддів:                                                  Мазурик О. Ф., Немировської О. В.
за участю секретаря судового засідання Рябошапка М. О.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну за апеляційною скаргою Вірченка Юрія Миколайовича в інтересах Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2023 року (ухвалене у складі судді Бусик О. Л., повне судове рішення складено 13 жовтня 2023 року)
 у справі за позовом ОСОБА_2 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,  третя особа - Публічне акціонерне товариство «Терра Банк», про скасування арешту
 
ВСТАНОВИВ
 
У травні 2023 року ОСОБА_3 в інтересах  ОСОБА_4 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ПАТ «Терра Банк», третя особа Департамент державної виконавчої служби, в якому просив скасувати постанову про арешт та заборону на відчуження майна ОСОБА_2 винесену старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башіловим В. О. в рамках виконавчого № НОМЕР_1 від 23 липня 2015 року.
В подальшому ухвалами Печерського районного суду міста Києва від 30 серпня 2023 року судом задоволено клопотання представника позивача про заміну відповідача, з ПАТ «Терра Банк» на Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, та клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ПАТ «Терра Банк».
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 19 квітня 2011 року Печерським районним судом м. Києва у справі № 2-125/11 прийнято рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства «Терра Банк» (далі - ПАТ «Терра Банк») заборгованості за кредитним договором в розмірі 12 757 044,17 грн, витрат з оплати судового збору в розмірі 1 700 грн та витрат з оплати інформаційно-технічного забезпечення в розмірі 120,00 грн.
21 травня 2012 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башіловим В. О. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі виконавчого листа № 2-125/11, виданого 28 квітня 2012 року Печерським районним судом м. Києва на виконання вищевказаного судового рішення. В межах даного виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження.
ПАТ «Терра Банк» ліквідовано без правонаступників.
Станом на день подання позову виконавчий документ повернуто стягувачу, виконавче провадження знищено, у зв`язку із цим виконавча служба не може зняти арешт у зв`язку із відсутністю на це підстав.
Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з ліквідацією стягувача (без правонаступників) після повернення виконавчого документа стягувачу. Відмова в знятті арешту, накладеного на все майно позивача, унеможливлює подальше здійснення належного захисту майнових прав позивача.
Разом із цим, застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та наявності підстав, визначених законом.
Також позивач зазначає, що наявність протягом тривалого часу (майже 10 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2023 року позов задоволено.
Скасовано арешт та заборону відчуження зі всього майна, що належить ОСОБА_2 , накладений постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 23 липня 2015 року (номер обтяження 10536977 ), в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1.
 
Не погоджуючись з таким рішенням, Вірченко Ю. М. в інтересах Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 08 листопада 2023 року, згідно поштової відмітки, направив на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити.
 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про зняття арешту з усього майна позивача.
Вказує, що у виконавчому проваджені № НОМЕР_1 виконавчий лист повернуто у зв`язку з відсутністю у боржника майна (п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження»). У постанові про повернення виконавчого документа виконавцем вказано, що  відповідачу на праві власності належить квартира, яка перебуває в іпотеці. За таких обставин, при вирішенні питання щодо зняття арешту з майна, яке є предметом застави (іпотеки), в якості третьої особи мав бути залучений заставодержатель (іпотекодержатель) або кредитор, однак суд першої інстанції не прийняв такий факт до уваги та в оскаржуваному рішенні його оминає.
Зазначає, що висновок суду, що припиненням зобов`язань виконання судового рішення є ліквідація стягувача ТОВ «Терра Банк» - є помилковим. Так представником відповідача було надано пояснення щодо виконання рішення суду шляхом перерахування суми боргу на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби, однак суд не прийняв даний факт до уваги та не обґрунтував підстави його відхилення в оскаржуваному рішенні.
Посилається на те, що відповідачем зазначалось про порушення позивачем строку позовної давності, оскільки позивач був обізнаний про повернення виконавчого документа та неплатоспроможність стягувача (банку) ще на початку 2016 року, однак суд також не надав оцінку вказаним доводам.
Вказує, що у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 569/17603/18 та від 22 грудня 2021 року у справі № 634/292/21 зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту з майна, оскільки відповідно до частини третьої статті 37 зазначеного Закону арешт із майна знімається у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону. Розширеному тлумаченню такі підстави не підлягають.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 грудня 2023 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та надано учасникам справи 5-денний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу з моменту отримання даної ухвали.
 
Учасники справи своїм правом на надання відзиву не скористалась.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
 
У судовому засіданні представник відповідача Черноштан В. В. доводи апеляційної скарги підтримав, просив задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2023 року. 
Представник позивача адвокат Ковальчук А. С. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити оскаржуване рішення без змін.
 
За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Заслухавши доповідь Головуючого судді Желепи О. В., пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи,  перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
 
Суд першої інстанції вважав встановленим, що на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1, яке було відкрито 21 травня 2012 року, з примусового виконання виконавчого листа № 2-125/11 про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Терра Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 12 757 044,17 грн, оплати судового збору в розмірі 1 700,00 грн та витрат інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в розмірі 120,00 грн.
У межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, 23 липня 2015 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башіловим В. О. винесена постанова про арешт майна боржника ОСОБА_2 та оголошено заборону на його відчуження.
Постановою від 31 грудня 2015 року виконавчий лист № 1-125/11 повернуто ПАТ «Терра Банк» на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, що підтверджується довідкою сформованою з Автоматизованої системи виконавчого провадження (АСВП).
Згідно копії листа Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_1 знищено.
15 травня 2019 року внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №10701110044044222 про державну реєстрацію припинення ПАТ «Терра Банк» як юридичної особи.
 
Вирішуючи спір та задовольняючи позов суд першої інстанції керувався тим, що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про проведення державної реєстрації припинення ПАТ «Терра Банк» як юридичної особи. Отже, ліквідація банку вважається завершеною, а сам банк ліквідованим.
Таким чином, судом встановлено, що права позивача порушуються, оскільки він не може розпоряджатися належним йому майном через наявність арешту на це майно, за відсутності підстав для арешту у зв`язку з ліквідацією кредитора.
Суд вважав, що позов ОСОБА_2 до Департаменту державної виконавчої служби, про зняття арешту та заборони відчуження зі всього майна підлягає задоволенню, оскільки припинилось зобов`язання позивача за кредитним договором у зв`язку з ліквідацією кредитора.
 
Однак колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, оскільки такий висновок суперечить встановленим обставинам справи та вимогам закону.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах,у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
В порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».
Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19).
У разі відсутності матеріалів відкритого виконавчого провадження орган державної виконавчої служби у разі звернення особи зі скаргою має обґрунтувати правомірність тривалого перебування майна особи під арештом та забороною відчуження, а тому звернення з вимогою, зокрема, щодо оскарження рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України буде ефективним способом захисту.
Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 01 лютого 2023 року № 206/2832/21 (провадження № 61-10757св22).
 
Суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_2 не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд повинен закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
Отже, суд першої інстанції помилково розглянув справу по суті та не врахував того, що арешт накладено на майно ОСОБА_2 , який є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
Схожі правові висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19), у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19), у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20 (провадження № 61-882св21), від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20 (провадження № 61-3588св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 201/6486/20 (провадження № 61-19066св20), від 19 січня 2022 року у справі № 577/4541/20 (провадження № 61-8240св21), від 01 лютого 2023 року № 206/2832/21 (провадження № 61-10757св22).
 
Доводи апеляційної скарги Вірченка Юрія Миколайовича в інтересах Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про незаконність рішення суду першої інстанції з підстав приведених в апеляційній скарзі, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки суд першої інстанції повинен був відмовити у відкритті провадження у справі з наведених вище правових підстав, а не розглядати спір по суті.
 
Колегія суддів зауважує, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він мав закрити провадження у справі з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення суду першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених ст. 255 цього Кодексу.
 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився із характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення суду підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 ч.1 ст.255 ЦПК України.
 
Керуючись ст. ст. 255, 367-368, 374,377, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ
 
Апеляційну скаргу Вірченка Юрія Миколайовича в інтересах Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - задовольнити.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2023 року - скасувати.
 
Провадження у справі за позовом  ОСОБА_2 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,  третя особа - Публічне акціонерне товариство «Терра Банк», про скасування арешту - закрити.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 05 лютого 2024 року.
 
Головуючий суддя                                                                          О. В. Желепа 

Судді                                                                                                  О. Ф. Мазурик

                                                                                                            О. В. Немировська