УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 
Справа №278/1507/19 Головуючий у 1-й інст. Семенцова Л. М. 
Категорія 39 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року 

       Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Павицької Т.М., Шевчук А.М.,
розглянувши у письмовому провадженні у м. Житомирі цивільну справу № 278/1507/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Семенцової Л.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» (далі ТОВ «Веллфін», Товариство, Позивач) звернулось з даним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на їх користь 51889,18 грн заборгованості за договором позики та судовий збір в сумі 1921,00 грн.
Позов мотивувався тим, що 05.05.2016 між сторонами було укладено договір позики №36331 в електронній формі. За його умовами (пункт 1.1), позикодавець надає позичальникові грошові кошти в сумі 1201,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за її користування. Пунктом 1.3 договору встановлено, що позика надається строком на 30 днів. Відповідно до п. 1.4 договору дата перерахування суми позики на банківський рахунок вказаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладення договору позики між позичальником і позикодавцем. Позивачем в порядку, встановленому пунктом 1.4 договору на картковий рахунок відповідачки була перерахована сума позики в розмірі 1 201,00 грн, що підтверджується повідомленням від 29.05.2019 ТОВ «Платежі онлайн», яке надає ТОВ «Веллфін» технічну можливість для проведення операцій, та по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів, згідно договору доручення №ФБ211/11 від 18.11.2015.
ТОВ «Веллфін» належним чином виконало умови договору позики, в той час як ОСОБА_1 отримані в позику грошові кошти в передбачені строки не повернуті, внаслідок чого в останньої утворилась заборгованість за договором позики зі сплати основного боргу, процентів та прострочених процентів. 
Нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов: 1,9 процента від суми позики, але не менше ніж 30 грн за кожен день користування позикою; 1,9 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.2 цього договору; 3,8 процента, від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п. 1.2 цього Договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором ( пункт 1.5 Договору).
У зв`язку з чим, відповідно до пунктів 1.1, 1.5 договору позики, загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «Веллфін» станом на 04.06.2019 становить 51889,18 грн, з яких: 1201,00 грн - основний борг, 25701,37 грн - заборгованість по відсоткам, 24986,81 грн - заборгованість за простроченими відсотками, які Товариство просить стягнути.
Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 05 листопада 2019 року позов задоволено повністю та вирішено питання судових витрат.
У поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з неї лише 1201,00 грн заборгованості за основною сумою позики.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що місцевим судом не було повноцінно та об`єктивно досліджено усі аргументи та докази сторін, та загальні обставини справи, а рішення було винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Також суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду по подібним справам.
Зазначає, що ТОВ «Веллфін» не є першочерговим кредитодавцем, вони не повідомляли їй про відступлення права вимоги. Також, Товариство, всупереч законодавчим та договірним вимогам, не повідомляло її про наявність заборгованості в належному порядку. Тобто, не виконали зобов`язання досудового врегулювання спору.
До позовної заяви Товариство надало розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що основний борг (тіло позики) становить 1201,00 грн, заборгованість за відсотками - 25701,37 грн, а заборгованість за простроченими відсотками - 24986,81 грн. Однак, необхідно прийняти до уваги те, що ТОВ «Веллфін» не надало жодних доказів на підтвердження достовірності такого розрахунку і тому він не може бути прийнятий до уваги під час розгляду справи. Тому довідка щодо заборгованості від 04.06.2019 не є безспірною та не повинна була братись до уваги при розгляді справи судом першої інстанції.
Вважає, що рішення повинно бути скасоване в повному обсязі та винесене нове яким, буде зменшено суму заборгованості за договором позики, а саме стягнення із неї лише позиченої суми.
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 15.01.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та справу призначено до розгляду.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України ( частина 1 статті 368 ЦПК України).
Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі  сторін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).
Матеріали справи свідчать, що 05.05.2016 між ТОВ «Веллфін» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 36331, який оформлений сторонами в електронній формі, за умовами якого позикодавець надав позичальнику на умовах, що передбачені даним договором, грошові кошти в позику в сумі - 1201,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, зазначені у пункті 1.5. цього Договору (а.с.33-41).
Позика надається позичальнику виключно за допомогою Веб-сайту позикодавця (https://creditup.com.ua), за умови ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором.
Строк позики за цим договором складає 30 днів, і вона має бути повернута згідно Графіку розрахунків (додаток до Договору) до 04.06.2016.
З роздруківки заявки з офіційного веб-сайту ТОВ «Веллфін», яка містить всі ідентифікуючі дані щодо позичальника, а також фото останньої, вбачається, що позивач у встановленому пунктами 4.1, 4.2 Правил порядку оформив заявку для отримання позики шляхом заповнення всіх полів заявки, які відмічені як обов`язкові для заповнення ( а.с.25-32). Відповідачці надано грошові кошти шляхом перерахування суми позики в розмірі 1201,00 грн. на банківський рахунок, вказаний позичальником.
Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення позову та стягнення заборгованості за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_1 належним чином не виконала узяті на себе зобов`язання за договором позики, суму, одержану як позику, не повернула та заборгованість не погашає, чим порушує майнові права позивача.
Проте, колегія суддів не повністю погоджується із висновком суду першої інстанції з таких мотивів.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частини перша статті 527 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).
У відповідності до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Позивачем долучено до позову Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Веллфін» (а.с.12-24). Відповідно до умов розділу 4 даних Правил відповідач акцептував оферту, здійснивши дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заявки на сайті ТОВ «Веллфін», із зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої в подальшому відповідачу було перераховано грошові кошти.
Відповідно до умов договору позики товариство надало відповідачці грошові кошти у сумі 1201,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, за користування позикою зазначені у пункті 1.5. цього договору.
Пунктами 1.2.-1.4. цього Договору передбачено, що строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. Позика надається строком на 30 днів. Дата перерахування суми позики на банківський рахунок вказаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладання договору позики між позичальником і позикодавцем.
Нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов: 1,9 процента від суми позики, але не менше ніж 30 грн за перший день користування позикою; 1,9 процента від суми позики щоденно, 3,8 процентна, від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в пункті 1.2 договору, у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором (підпункти 1.5., 1.6 Договору позики).
Відповідно до пункту 3.1. Договору позики позичальник зобов`язаний здійснювати повернення позики та нарахованих процентів на умовах, встановлених цим договором. Сторони досягли згоди у тому, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься у відповідності до графіку розрахунків.
За приписами частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пункті 91 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Пунктами 1.2.-1.4. договору позики передбачено, що строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. Позика надається строком на 30 днів. Дата перерахування суми позики на банківський рахунок вказаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладання договору позики між позичальником і позикодавцем.
Пунктом 1.3 договору позики визначено, що позика має бути повернута до 04.06.2016.
Тобто відсотки за період з 05.05.2016 по 04.06.2016 (останній день повернення позики), що становить 691,75 грн, з розрахунку (1.9 % х 1201= 2281,9 :100 = 22,81 х 29 = 661,75+30 = 691,75).
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що підлягають задоволенню лише позовні вимоги про стягнення з відповідачки основного боргу в сумі – 1201,00 грн та відсотки у розмірі 691,75 грн.
Позовні вимоги про стягнення процентів після 04.06.2016 не гуртуються на вимогах закону, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду – скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову в частині розміру стягнення за договором позики.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до положень частини першої ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. 
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 13 даної статті передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на викладене, виходячи із принципу пропорційності відшкодування судового збору до задоволених вимог також підлягає зміні судове рішення і в частині розміру стягнутого судового збору.
Зокрема, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Веллфін» підлягає стягненню за подання позовної заяви 69,92 грн судового збору.
Згідно із частиною 1 статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції у постанові, зокрема вирішує питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги відповідачки із ТОВ «Веллфін» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог скарги в розмірі 2776,61 грн.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини 6 статті 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05 листопада 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» основний борг за договором позики у розмірі – 1201,00 грн та 691,75 грн – відсотків за договором позики, а всього - 1898,75 грн.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» 69,92 грн судового збору за подання позовної заяви.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» на користь  ОСОБА_1 2776,61 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Судді