ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року 
м. Черкаси   

Справа № 706/875/19		
Провадження № 22-ц/821/201/24		
категорія: 304090000   	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Василенко Л. І., 
суддів: Карпенко О. В., Фетісової Т. Л.,
секретаря – Ярошенка Б. М.,
учасники справи:        
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та пені за договором позики, у складі: головуючого судді Піньковського Р. В., повний текст рішення складено 11 вересня 2023 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою. 
Позовні вимоги мотивував тим, що в лютому 2019 року в м. Христинівці зустрів ОСОБА_2 , який звернувся до нього з проханням позичити йому 1500 доларів США, які обіцяв повернути до 01.05.2019, а у разі неповернення у визначений строк буде сплачувати 5 % в день неустойки.
Так як він отримав гроші за спадщину, яку переписав на онука, тому під письмову розписку ОСОБА_2 від 25.02.2019 позичив останньому 1360 доларів США.
На звернення до ОСОБА_2 про повернення боргу ОСОБА_2 запевнив, що кошти поверне, але якщо він хоче, то може звернутися з позовом до суду.
На час звернення до суду загальна сума позики становить 1360 доларів США, а разом з неустойкою 2040 доларів США. З урахуванням ставки банку заборгованість становить 54670,00 грн.
Просить суд стягнути з ОСОБА_2 борг та пеню в сумі 54670,00 грн, згідно умови з врахуванням відсотків за договором позики.
Неодноразово збільшуючи позовні вимоги, остаточно просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь борг з відсотками у розмірі 1123360 грн, судовий збір у розмірі 1248,80 грн, судові витрати у розмірі 4318,00 грн та різницю судового збору в рахунок держави.
В обґрунтування збільшення позовних вимог зазначив, що відповідач сам у своїй розписці зазначив, що за кожен день прострочення повернення коштів він буде сплачувати 5 % від суми позичених коштів, що у грошовому еквіваленті становить 68 доларів США за день, тому врахувавши, що кошти так і не повернуті та враховуючи курс долару в Україні він і вважає, що сума, яка підлягає стягненню з відповідача на його користь становить 1123360 грн.
Щодо стягнення судових витрат, зазначає, що у зв`язку із наявністю боргу за розпискою та небажанням повернення цих коштів ОСОБА_2 , він вимушений звертатися до поліції та прокуратури, писати різноманітні заяви, витрачати кошти на їх поштове відправлення та виготовлення коштів, на проїзд для реалізації таких завдань. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 серпня 2023 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі основного боргу 1360 доларів США та пеню за невиконання умов договору у розмірі 11764 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768,40 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики в розмірі 1360 доларів США, а також неустойки (пені) за порушення боржником зобов`язання в розмірі 11764 доларів США (5 % від основного боргу становить 68 доларів США; з дня початку прострочення зобов`язання 02.05.2019 до призначення справи до судового розгляду 21.10.2019 – 173 дні; 173х68=11764), а тому вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку та просив суд скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 серпня 2023 року та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_1 у позові.
Апеляційна скарга мотивована тим, що розгляд справи проводився строком більш ніж 4 роки, що є явним порушенням вимог ст. 210 ЦПК України.
Зазначає, що при ознайомленні з матеріалами справи в листопаді 2023 року виявлена відсутність його зустрічної позовної заяви з додатками, яку він направляв поштою 17.02.2021, в якій ставиться питання про визнання боргової розписки від 27.02.2019 недійсної як виконаної.
Вважає, що рішення суду ухвалене під впливом на суддю позивачем ОСОБА_1 , а саме він звернувся з дисциплінарною скаргою на суддю ОСОБА_3 до Вищої Ради правосуддя, а коли остання відмовила у відкритті дисциплінарного провадження до адміністративного суду. Суддя, перебуваючи під тиском, ухвалив оскаржуване рішення, хоча мав заявити самовідвід, тому дана справа розглянута неповноважним судом.
Вказує, що суд не врахував всіх обставин, які відносяться до предмету спору. Зокрема він визнає, що отримував від ОСОБА_1 1360 доларів США, разом з тим, 22.04.2019 він повернув позивачу 22000 грн про що є відповідна розписка.
Також зазначає, що при запереченні ОСОБА_1 її достовірності, необхідно провести почеркознавчу експертизу.
25.04.2019 він повернув позивачу ще 533 долари США та, як він думав, отримав оригінал розписки, проте то була гарно виконана копія.
Вважає, що борг за позикою 25.02.2019 погашений.
Щодо пені, то зазначає, що при збільшенні позовних вимог, не було сплачено судовий збір, не було направлено відповідачу копії відповідної заяви та не було винесено ухвали про прийняття її до свого провадження, що є порушенням норм ЦПК України.
Крім того, незаконною є аргументація про неможливість зменшення розміру пені на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України.
Зазначає, що у відзиві він просив врахувати положення ч. 3 ст. ст. 551 ЦК України, врахувати його похилий вік, розмір пенсії, відсутність іншого джерела доходу та зменшити розмір стягнення неустойки.

03 січня 2024 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу. Разом з тим встановлено, що до даного відзиву не було долучено докази направлення його іншій стороні, а тому при апеляційному перегляді суд його не враховує.

Мотивувальна частина 
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників судового розгляду, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). 
Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до вимог ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів – робити відповідні правові висновки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц).
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17.
Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 200/1897/15-ц).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 викладено правовий висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право – обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язок (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).
Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20.
На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
В силу ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони закон може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
За змістом ст. ст. 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язанням.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).
Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір установлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (ч. 1, ч. 2 ст. 551 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до розписки від 27.02.2019 ОСОБА_2 , взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1360 доларів США, які зобов`язувався повернути в строк до 01.05.2019. У вказаній розписці було зафіксовано, що зазначені кошти позичальником від кредитора отримані. Крім того, у розписці позичальник зобов`язався у разі несвоєчасного повернення коштів сплачувати пеню у розмірі 5 % від суми позики за кожен день прострочки (т.1 а.с. 2).
Аналізуючи зміст розписки, оригінал якої був наданий позивачем до суду першої інстанції для огляду в судовому засіданні, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що згідно вказаного документу ОСОБА_2 отримав в борг саме від позивача грошові кошти у розмірі 1360 доларів США, врахувавши встановлений обов`язок відповідача щодо повернення грошових коштів саме у доларах США та зобов`язався, у разі несвоєчасного повернення коштів сплачувати пеню у розмірі 5 % від суми позики за кожен день прострочки.
Факт підписання вказаної розписки ОСОБА_2 не заперечується.
При цьому, оригінал боргової розписки перебуває у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваної суми, що свідчить про невиконання боргового зобов`язання.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами позикових правовідносин та наявності у відповідача обов`язку з повернення отриманих у позику грошових коштів.
При цьому апеляційний суд враховує, що вказаний договір позики не був оскарженим.
Доводи скаржника про те, що ним було подано зустрічну позовну заяву з додатками, яку він направляв поштою 17.02.2021, в якій ставиться питання про визнання боргової розписки від 27.02.2019 недійсної як виконаної є неспроможними, адже в матеріалах справи вказана зустрічна позовна заява відсутня, а скаржником не надано доказів її направлення, суду першої інстанції.
Заперечуючи щодо наявності боргу, з підстав його повного погашення 22.04.2019 та 25.04.2019, ОСОБА_2 не надавав у межах визначених процесуальних строків доказів в підтвердження вказаної обставини, зокрема, факту наявності у нього боргового документа, що підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Крім того, у поданому 16.07.2019 відзиві ОСОБА_2 заперечував факт отримання від ОСОБА_1 коштів у борг, посилався на відсутність у позивача коштів для надання їх у борг, будь-яких доводів щодо повернення боргу частково чи повністю не наводив.
Щодо долучення скаржником нового доказу до апеляційної скарги.
Згідно з ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на відповідача.
У п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення змісту п. 6 ч. 2 ст. 356, ч. ч. 1, 2 та 3 ст. 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
До апеляційної скарги скаржником було надано новий доказ – розписку про отримання 22000 грн, без вказівки на прізвище, ім`я, по батькові – ким вони отримані, без зазначення підстав їх отримання та без посилання на договір позики від 27.02.2019, датовану 22.04.2019.
Вказаний доказ не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки він не був поданим до суду першої інстанції та не був предметом розгляду.
При цьому, апеляційний суд не погоджується із доводами скаржника щодо позбавлення його судом першої інстанції надати докази погашення боргу у 2019 році, адже ОСОБА_2 належним чином повідомлявся про дату і час розгляду справи, подавав відзив 16.07.2019, заяви та клопотання в процесі розгляду справи, який тривав з червня 2019 року по серпень 2023 року, тобто протягом чотирьох років.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики та пені у розмірі 5 % від суми позики за кожен день прострочки.
При перевірці суми боргу апеляційний суд дійшов наступних висновків.
В оскаржуваному судовому рішенні, суд першої інстанції зазначив, що позивачем в ході розгляду неодноразово збільшувалися позовні вимоги в частині саме збільшення розміру нарахування пені в зв`язку зі сплином часу, але суд, враховуючи вимоги п. 2 ч. 1 ст. 49 ЦПК України, а саме те, що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання, бере до уваги заяву про збільшення позовних вимог від 21.10.2019, оскільки ухвалою суду від 21.10.2019 було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду.
Проте, апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 березня 2020 року заяви позивача ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 25.09.2019 (зареєстровану в суді 26.09.2019), від 07.10.2019 (зареєстровану в суді 07.10.2019), від 21.10.2019 (зареєстровану в суді 21.10.2019), від 04.11.2019 (зареєстровану в суді 04.11.2019), від 21.11.2019 (зареєстровану в суді 21.11.2019), від 12.12.2019 (зареєстровану в суді 24.12.2019), від 02.01.2020 (зареєстровану в суді 28.12.2019), від 07.02.2020 (зареєстровану в суді 19.02.2020), від 13.03.2020 (зареєстровану в суді 18.03.2020) повернуто позивачу.
Ухвала мотивована тим, що ОСОБА_1 , подаючи до суду заяви про збільшення позовних вимог, перелік яких зазначений вище у вказаній ухвалі, не додав до них докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи, а також що заяви про збільшення позовних вимог, які надійшли до суду у період з 04.11.2019 по 18.03.2020, подані позивачем після закінчення підготовчого засідання.
Вказана ухвала не була оскаржена позивачем ОСОБА_1 та є чинною.
Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 грудня 2020 року прийнято до провадження матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики на стадії судового розгляду.
Отже, враховуючи, що подані в процесі розгляду справи ОСОБА_1 заяви про збільшення позовних вимог були повернуті судом, вимоги, які підлягають розгляду є такі, які були викладені в позовній заяві, поданій 10 червня 2019 року, а саме вимога стягнути із ОСОБА_2 1360 доларів США та неустойку 680 доларів США, а всього 2040 доларів США.
При цьому, в позовній заяві зазначено про стягнення боргу в гривневому еквіваленті в сумі 54670 грн.
Апеляційний суд враховує, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 1 та ч. 2 ст. 533 ЦК України).
В постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти – фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити у грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.
Валюта боргу – це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові кошти, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання. За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами (постанова Верховного Суду від 30 вересня 2019 року в справі № 755/9348/15-ц, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц викладено правовий висновок про те, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Встановивши, що сторони у розписці визначили валютою позикового зобов`язання долар США, а звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 , просив суд стягнути заборгованість за договором позики у доларах США в гривневому еквіваленті станом на 10 червня 2019 (дата подання позовної заяви), апеляційний суд дійшов висновку, що виконання договірного зобов`язання з повернення позики має здійснюватися в іноземній валюті з визначенням гривневого еквіваленту належних до стягнення сум.
Ураховуючи наведене, оскаржене судове рішення підлягає зміні у частині визначення суми заборгованості за договором позики, стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1360 доларів США суми позики та 680 доларів США неустойки, а всього 2040 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 10 червня 2019 року за заявленим позивачем курсом долара США (26,80 грн) становить 54670 грн.
При цьому, враховуючи час виконання спірного боргового зобов`язання визначений договором позики, розмір неустойки, який підлягає стягненню, колегія суддів не вбачає підстав для застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України щодо його зменшення з підстав наведених скаржником.
Інші доводи скаржника не заслуговують на увагу, як необґрунтовані та недоведені належними та допустимими доказами.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, дослідивши викладені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції – скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 , а саме стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми позики у розмірі 1360 доларів США та 680 доларів США неустойки, а всього 2040 доларів США, що еквівалентно 54670 грн.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд змінює розподіл судових витрат.
В порядку ст. 141 ЦПК України на відповідача покладаються витрати позивача на сплату судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 768,40 грн.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 серпня 2023 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та пені за договором позики – задовольнити.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики у розмірі 1360 доларів США та 680 доларів США неустойки, а всього 2040 доларів США, що еквівалентно 54670 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу позову у розмірі 768,40 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 21 березня 2024 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: Т. Л. Фетісова

О. В. Карпенко