ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 січня 2024 року	Львів	Справа № 500/4837/23 пров. № А/857/19794/23	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді                                                   Хобор Р.Б.,
суддів:                                                             Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області та ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2023 року, ухвалене суддею Мартиць О.І. в місті Тернополі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у справі № 500/4837/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії
                                                               В С Т А Н О В И В:
Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача, у якому просить суд: 
- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії та невиплаті йому підвищення пенсії як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі, передбаченому п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 відсотків мінімальної пенсії за віком;
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок підвищення пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, згідно із п. «г» ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення";
- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку стажу роботи як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, відповідно до ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок стажу роботи, згідно з ст.58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час відбування покарання у засланні з 20.02.1940 року по 15.12.1946 року на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років».
21 вересня 2023 року Тернопільський окружний адміністративний суд прийняв рішення, яким адміністративний позов задовольнив частково. 
Визнав протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови у проведенні нарахування і виплати підвищення до пенсії ОСОБА_1 , як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій у розмірі, передбаченому пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" із розрахунку 50 відсотків мінімальної пенсії за віком.
Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок підвищення пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно із пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" починаючи з 01.06.2023 року, з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні інших позовних вимог відмовив.
Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка є особою, щодо якої були застосовані репресії у вигляді заслання разом із сім`єю, яка була згодом реабілітована. За цих обставин позивачка має право на збільшення пенсії на 50% мінімальної пенсії за віком. Що стосується зарахування часу перебування на засланні до страхового стажу в потрійному розмірі, то суд зазначив, що в цей час позивачка була малолітньою і трудового стажу не набула, а тому відсутні підстави для зарахування часу перебування на засланні до страхового стажу в потрійному розмірі.         
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, його оскаржили позивачка та відповідач, подавши апеляційні скарги.
Позивачка просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовив задоволенні позову та прийняти постанову про задоволення позов повністю.
У обґрунтування вимог апеляційної скарги позивачка зазначає те, що ні Закон України «Про пенсійне забезпечення», ні Закон України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років» не містить норми, яка б пов`язувала зарахування часу перебування особи на засланні (в спецпоселеннях) до страхового стажу у потрійному розмірі із фактом праці такої особи. 
Відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та прийняти постанову про відмову в задоволенні позову.
У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає те, що позивачка є членом сім`ї реабілітованого, якого було примусово переселено, а тому їй законно призначено підвищення до пенсії в сумі 43,52 грн, яка визначена постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» № 654 від 16.07.2008 року. 
З цих підстав відповідач вважає, що діяв в порядку та спосіб визначений чинним законодавством України, а саме постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» № 654 від 16.07.2008 року.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що позивачка перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області, отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та підвищення до пенсії у розмірі 43,52 грн. як член сім`ї реабілітованої особи на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 року № 654.
У червні 2023 року позивачка звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою щодо перерахунку пенсії в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком на підставі пунктом «г» ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та перерахунку стажу роботи згідно з ст.58 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Листом  № 5116-5207/3-02/8-1900 від 28.06.2023 року відповідач надав відповідь позивачці, згідно із якою позивачка є членом сім`ї, яку було примусово переселено, а тому виплату підвищення до пенсії відповідач проводить в сумі 43,52 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 року № 654.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно - правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого. 
Відповідно до пункту 6 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 р. (далі - Закон № 1058-IV) до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Згідно з пунктом «г» частини 1 статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 року, призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
З метою відновлення історичної справедливості, встановлення порядку реабілітації репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, відновлення їхніх політичних, соціальних, економічних та інших прав, визначення порядку відшкодування шкоди, завданої таким особам унаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, недопущення повторення злочинів тоталітарних режимів прийнято Закон України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» № 962-XII від 17.04.1991 р., (назва в редакції Закону України № 2325-VIII від 13.03.2018 р.) (далі - Закон № 962-XII).
Відповідно до положень статті 1-1 Закону № 962-XII, репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.
Згідно з положеннями статті 1-2 Закону № 962-XII, реабілітованими визнаються особи, зокрема, стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів.
Статтею 2 Закону № 962-XII, формою репресії визнано, зокрема, заслання, яким є примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.
Слід зауважити, що в межах спірних правовідносин відповідач не ставить під сумнів право позивачки на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій», однак вказує, що позивачка не належить до категорії репресованих осіб, а є членом сім`ї (дитиною) репресованої особи.
З цього приводу апеляційний суд звертає увагу на те, що, згідно з архівною довідкою Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області від 29.04.1992 року ОСОБА_1 1940 року народження, жителька села Вербів, Бережанського району Тернопільської області виселена на спецпоселення в складі сім`ї ОСОБА_2 в Іркутську область 20 лютого 1940 року. Повернулась із спецпоселення в село Вербів Бережанського району 15 грудня 1946 року. На підставі статті 3 Закону Української PCP від 17 квітня 1991 року «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» ОСОБА_1 реабілітована.
Із цієї довідки слідує, що позивачка разом із сім`єю зазнала репресій у вигляді заслання на спецпоселення в Іркутську область та згодом була реабілітована.
Таким чином позивачка є репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, а тому має право на підвищення пенсії в розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком. 
Що стосується питання застосування нормативно-правового акта для виплати підвищення до пенсії, а саме Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 року чи постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» № 654 від 16.07.2008 року, то апеляційний суд виходить із такого.
Відповідно до вимог статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
Закон України «Про пенсійне забезпечення» має вищу юридичну силу ніж постанова Кабінету Міністрів України № 654 від 16.07.2008 року, у зв`язку з чим застосуванню в даному випадку підлягає саме вказаний Закон.
Враховуючи вищевказане, виходячи із визначених загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, підвищення до пенсії позивачу повинно обчислюватися не на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 654, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав, а у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права висловлена Верховним Судом у постановах від 10.10.2018 р. по справі № 446/1549/16-а, від 21.11.2018 р. по справі № 446/1563/16-а, від 31.10.2019 р. по справі № 442/6456/17, від 04.03.2020 р. по справі № 446/1566/16-а.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що дії відповідача, а саме виплата позивачці надбавки до пенсії як особі, що зазнала репресій та згодом була реабілітована, відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України № 654 є протиправними, оскільки позивач має право на отримання вказаної надбавки у розмірі, встановленому Законом України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 % мінімальної пенсії за віком, встановленої статтею 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Оскільки Законом № 962-XII розширено коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги, які стосуються позивачки, то право на перерахунок підвищення до пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком виникло у позивачки з 05.05.2018 року.
При цьому, апеляційний суд зауважує, що, згідно з нормами частини четвертої статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42 і частиною п`ятою статті 48 цього Закону, провадиться в такі строки:
у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа.
у разі настання обставин, які тягнуть за собою зменшення пенсії, - з першого числа місяця, в якому настали ці обставини, якщо вони мали місце до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо вони мали місце після 15 числа.
Позивачка звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про перерахунок пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком згідно пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" 14.06.2023 року.
Таким чином суд вважає, що перерахунок підвищення до пенсії за віком, згідно з пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", необхідно здійснити з 01.06.2023 року.
Цю позовну вимогу суд першої інстанції вирішив правильно, а тому рішення суду в частині задоволення позовних вимог про визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії та невиплаті йому підвищення пенсії як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі, передбаченому п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 відсотків мінімальної пенсії за віком та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок підвищення пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, згідно із п. «г» ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" необхідно залишити без змін.
Що стосується проведення перерахунку стажу роботи у потрійному розмірі, відповідно до вимог ст.58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", суд зазначає таке.
Відповідно до ст. 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.
Аналогічна норма є і у ст.6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».
Отже, законодавством передбачено зарахування часу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована до страхового стажу в потрійному розмірі.
Апеляційний суд встановив те, що позивачка була примусово виселена на спецпоселення з конфіскацією майна, тобто перебувала у засланні з 20.02.1940 року по 15.12.1946 року, а відтак, має право на зарахування часу заслання у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.
При цьому норми Закону України "Про пенсійне забезпечення" та Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» не пов`язують зарахування часу перебування особи у засланні до страхового стажу у потрійному розмірі із фактом досягнення особою працездатного віку та факту перебування такої особи у трудових відносинах.
Таким чином, дії відповідача, щодо відмови у проведенні перерахунку позивачці стажу, із врахуванням часу перебування у засланні, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, відповідно до вимог ст. 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", є протиправними.
Тому, позовну вимогу про зобов`язання відповідача здійснити зарахування часу заслання позивачки з 20.02.1940 року по 15.12.1946 року до страхового стажу у потрійному розмірі, відповідно до вимог ст.58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", необхідно задовольнити.
Водночас, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги, тому рішення суду в цій частині необхідно скасувати та задовольнити цю позовну вимогу шляхом визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області щодо відмови у проведенні позивачці перерахунку стажу роботи як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, відповідно до ст. 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та зобов`язання відповідача здійснити позивачці перерахунок стажу роботи, згідно зі ст. 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", врахувавши час перебування у засланні з 20.02.1940 року по 15.12.1946 року у потрійному розмірі, на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917- 1991 років".
Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до переконання в тому, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення, в частині відмови в задоволенні позову, з порушенням норм матеріального права, а тому рішення суду в цій частині необхідно скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку стажу роботи як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, відповідно до ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок стажу роботи, згідно з ст.58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", врахувавши у потрійному розмірі час перебування у засланні з 20.02.1940 року по 15.12.1946 року, на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років».
Отже апеляційну скаргу позивачки необхідно задовольнити.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення, в частині задоволення позову, з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги відповідача безпідставними та  такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції в частині задоволення позову, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції у цій частині без змін.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
                                              П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2023 року в справі № 500/4837/23, в частині відмови в задоволенні позову скасувати та прийняти постанову, якою позов в цій частині задовольнити.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області щодо відмови у проведенні ОСОБА_1 перерахунку стажу роботи як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, відповідно до ст.58 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Зобов`язати відповідача здійснити ОСОБА_1 перерахунок стажу роботи, згідно з ст.58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", врахувавши у потрійному розмірі час перебування у засланні з 20.02.1940 року по 15.12.1946 року, на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917- 1991 років".
У частині задоволенні позову рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2023 року в справі № 500/4837/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених статтею 328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. М. Шавель 	
Постанова складена 15.01.2024 року